Марион Дели
Любовта на монахинята

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

I

В един септемврийски следобед гостите на Ожие дьо Шансеней пиеха чай на палубата на разкошната яхта, хвърлила котва в едно малко италианско пристанище. Пред тях бе селото с разпръснатите из градините къщи, полускрити сред листата на отрупаните с плод смокини, сред маслинови и портокалови дървета, залети от златистата светлина на залязващото слънце.

Ладиите с опънати пожълтели платна се връщаха в пристанището с богат улов. В тях се виждаха мъже с обгорели лица, които махаха за поздрав на чужденците. Ладиите хвърляха котва в пристанището, където чакаха чернокоси жени, за да помогнат на мъжете да изнесат улова. Рояк деца, чернооки също като бащите и майките си, тичаха босоноги и пронизително пищяха, подобно на ято врани през летните вечери.

Уилям Хорн, млад англичанин с интелигентна и благородна физиономия, каза на съседа си, едрия барон Пардей:

— Хубаво село…

Баронът сви устни, придавайки неопределен израз на лицето си.

— Хубаво? Всички си приличат…

Уилям се засмя иронично:

— Как тогава приехте поканата на Дьо Шансеней за тази морска разходка? Както изглежда, се чувствувате зле… тя трябва да ви е много неприятна, щом и този прелестен пейзаж не ви говори нищо?…

— Не, съвсем не. Не ми е скучно! У господин Дьо Шансеней яденето е чудесно. Неговият готвач е истински магьосник. Освен това как бих могъл да скучая в такава приятна компания?

Баронът обгърна с поглед поканените и се спря върху една прелестна руса жена, много елегантна, която се люлееше в един стол, разговаряйки със съседа си.

Трудно би било да се определят годините й, защото нейното лице бе поддържано с необикновени грижи. Също така не можеше да се узнае точно и произходът й. Самата тя казваше, че е французойка, вдовица на унгарец и се представяше като графиня Дукза. Смятаха, че е на четиридесет години, защото дъщеря й бе на двадесет. Средно интелигентна, но твърде даровита жена, тя беше необикновено пъргава и умееше да се приспособява към всяка обстановка. Успяваше да проникне в различни среди и малко интересувайки се от морала, посредством тях да се добере до най-добрите кръгове, използувайки толерантността, която е така щедра в нашата епоха.

Така и Ожие дьо Шансеней се беше запознал с майката и дъщерята. Случи се преди няколко месеца на благотворителна лотария, която бе организирана от неговата леля, контеса Дьо Шаланж. Тогава той беше купил цветя от красивата Сара Дукза. Тя му даде да разбере, че й харесва много и че няма да срещне трудности, за да бъде негова. Ожие с удоволствие се срещна отново с нея, защото сметна, че е интересна и нищо не му пречеше да изживее поредната авантюра, от която утре ще се освободи, както беше правил по-рано с доста други като нея.

Впрочем неговото отношение към майката и дъщерята се определяше и от факта, че между мъжете, поканените, имаше само две жени, госпожа Дукза и Сара.

Понеже никой не смяташе да става съперник на домакина — граф Дьо Шансеней, цялото внимание беше съсредоточено в красивата вдовица, проявяваща особена склонност към господин Дьо Пардей, който най-често се навърташе около нея.

Единствен Уилям Хорн остана безпристрастен. С характерната си английска флегматичност провеждаше цели изследвания върху характера на събеседниците си и следеше със спокоен поглед флирта между братовчед си и Сара Дукза.

— Пристига Шансеней с госпожица Дукза — спокойно обяви той.

Всички погледи се отправиха към лодката, която бавно се приближаваше. В задния й край бяха седнали графът и госпожица Сара, потопени в светлината на залязващото слънце. Девойката беше свалила шапката си. Слънцето свободно милваше русите й коси, изпод които едва се виждаше красивото и изтънчено лице, придобило хубав тен. Изразителните й тъмносиви очи гледаха господин Дьо Шансеней. Явно бе, че малката космополитка беше влюбена в прелъстителния джентълмен — красивия Ожие, за когото споряха най-видните дами.

— Я гледай! — пошепна на ухото на Уилям Хорн господин Дьо Пардей.

— О, тя отдавна се е компрометирала. Няма значение дали сега ще се изложи повече или по-малко…

Госпожа Дукза, разхлаждайки се с ветрилото, погледна графа и дъщеря си в лодката. В слънчевата светлина ясно се очертаваше тънкият силует на господин Дьо Шансеней, решителните черти на лицето му, високото му чело… Бръчка на недоволство се бе изписала в края на устните му. Но очите му, в които се оглеждаха златистите отражения, наблюдаваха с удоволствие русата девойка.

Госпожа Дукза се усмихна доволна. Усмивката й стана още по-весела, когато един от съседите забеляза:

— Изглежда, че прелестната ви дъщеря, госпожо, се харесва на господин Дьо Шансеней!

Вдовицата отговори скромно:

— Моята малка Сари е много добра и аз съм щастлива, като виждам как я цени нашият домакин.

Лодката се приближи до яхтата, оставяйки след себе си блестяща бразда. Спря леко, без каквото и да е сътресение, и двамата млади се изкачиха на палубата на яхтата.

— Отгатни, мамо, какво нещастие ни се случи! — извика Сари с трагичен израз на лицето си.

— Нещастие?… Какво, гълъбчето ми?

— Господин Дьо Шансеней откри в пощата си телеграма от дядо си. Съобщават му, че една от техните сродници починала. Далеч, някъде в подножието на Юра… И сега трябва да замине, за да води погребалната процесия като най-близкия й роднина. След това ще трябва да урежда и работите около наследството.

— Уреждането на наследството може да се отложи за по-късно — прекъсна я Ожие. — Погребението обаче не може да чака… Затова яхтата ще ни откара тази вечер в Неапол. И докато вземам първия влак, вие ще продължите морската си разходка с братовчед ми, който ще ме замести като домакин в „Ла Либела“. Щом узная кога ще се върна, ще ви телеграфирам до едно определено пристанище, където ще ме дочакате.

Съболезнования се разнесоха от всички страни. Госпожа Дукза не можа да прикрие искрената си изненада.

— Нима някой не може да ви замени на погребението? Някой братовчед?

Ожие леко сви вежди и отговори студено:

— Тази длъжност се пада на мен и аз нямам никакви сериозни причини, за да се откажа.

Сара приседна в едно кресло и изгледа майка си недоволно. И цвете вече бяха забелязали, че граф Шансеней не може да търпи подобни намеси в семейните му работи.

Ожие седна до братовчед си и измъкна няколко плика от джоба си.

— Вземи, Уили! Това са писма за теб.

— Благодаря. Госпожа Дьо Валей ли се е поминала?

— Да. С нея загива един клон от рода ни, който продължи графството от шестнадесети век. Знам за нея от разказите на баба ми. Иначе лично никога не съм я виждал. Била е, струва ми се, доста смешна личност. Още много млада останала вдовица, без особено голямо състояние. Живеела от петдесет години сама в една стара къща, водейки набожен живот и правейки разни благодеяния. Баба поддържала връзки с нея само с писма. И то веднъж в годината.

— Значи наследството й няма да увеличи чувствително твоето състояние? — забеляза с полуусмивка Уилям.

Ожие се усмихна и протегна ръка, за да вземе цигара от масата.

— Така е. Една прогнила къща, развъдник на мишки, и по всяка вероятност някоя малка рента… Може би има и още него, а може и всичко да е завещано за религиозни дела. Впрочем бедната жена е направила добре, знаейки, че дядо, баба и аз съвсем не търпим лишения.

Наоколо се разнесе високият, малко остър смях на госпожица Сара. Тя изцяло бе потънала в дълбокото кресло. Беше облечена в бяла рокля. С върховете на дългите си нежни пръсти си играеше с малката сламена шапка, украсена с портокалови цветя. Изпод сянката на сведените си мигли тя не изпускаше господин Дьо Шансеней, който пушеше разсеяно, подхвърляйки от време на време по някоя дума към общия разговор. Слънчев лъч попадна върху тъмнорусите му коси, за да спре след това върху черните му очи, заради които госпожица Сара толкова често се сърдеше, долавяйки в тях ирония вместо желаната страст.

„Има нещо в него, което не мога да си обясня. Нещо, което го кара да ме отбягва, което ми показва, че той ще ми се измъкне. Страхувам се…“

Преди вечеря Сара влезе в кабината на майка си. Свари я да преглежда писмата, сложени пред нея върху малка масичка. Майката не можа да се въздържи да не направи движение на недоволство — неочакваното влизане на дъщеря й я накара веднага да пъхне писмата в едно чекмедже.

Но Сара започна да се смее.

— О, няма защо да криеш от мен кореспонденцията си, мамо! Знам, че си се нагърбила да даваш сведения на някои сили, които искат да погълнат Франция, а заедно с нея и цяла Европа. Това са си твои работи и няма какво да се бъркам в тях, още повече че тъкмо това ни дава възможност да водим светския живот, който така много обичам.

Говореше шепнешком. Майка й обаче й направи знак да мълчи и ниско продума:

— Човек никога не знае. Необходима е предпазливост.

— Добре… ти обаче знаеш, че ако успея някога да стана графиня Дьо Шансеней, ще трябва да се откажеш.

— Разбира се, още повече, че тогава ние вече няма да имаме нужда от всичко това. Кажи ми сега, мила, дали там нещата се развиват така, както искаш?

Сара поклати глава. В очите й, станали почти черни, блесна недоволство. Тя сложи коляното си на малкия диван край масата, облягайки се с ръка върху копринената облегалка. Бялата й разголена ръка се подаваше изпод късия ръкав на розовата й рокля.

— Как, не върви ли? — попита неспокойно госпожа Дукза.

— Поне не така, както бих искала. Той все още е пълен господар над себе си. Аз просто го забавлявам, това е всичко. До този момент представлявам за него само едно развлечение. Има такъв характер, че до днес не съм успяла да намеря слабата му страна, по която да нанеса удара си. Трябва обаче да успея и да стана негова жена! Защото, макар и да го обичам, искам все пак да нося неговото име и да се ползвам от богатството му.

— И аз съм на същото мнение, миличка — съгласи се майката. — Вярвам, че си достатъчно умна, за да успееш.

Сара зашепна замечтано:

— Да, надявам се. Изглежда обаче, че това ще бъде трудно… Той е твърде високомерен, гордее се с името си и освен това…

Тя млъкна и устните й се свиха.

— И освен това? — повтори госпожа Дукза.

Сари процеди през зъби:

— Струва ми се, че той ни презира.

— Боже, каква мисъл! И защо?

Сари вдигна рамене:

— Такива са мъжете. След като жената се компрометира с тях, след като им е отдала своята любов, ето с какво ни се отблагодаряват те — с презрение! И с почит към порядъчните девойки. С нас се развличат, в наше лице откриват удоволствията на живота, а другите наричат „безукорни жени“.

Госпожа Дукза леко се усмихна.

— Това е твърде естествено. Какво те интересува обаче то, ако ти успееш да го накараш да се влюби дотолкова, че да ти предложи името си?

Сари сърдито отговори:

— Тъкмо там е и проблемът, че няма да ми предложи името си. Поради презрението, което изпитва към нас. Под външността му на светски човек, който обича хубаво да живее и да се носи елегантно, има нещо, което не съм в състояние да определя. Нещо като сдържаност, като надменност…

— Е, добре! Промени тогава тактиката си! Започни да играеш ролята на покайващо се младо момиче, което съжалява за по-раншното си минало. Подобно поведение често пъти води до успех.

Тъмният поглед на момичето малко се проясни:

— Ето една нелоша идея, мамо. Все още имам възможността да започна отново. Господин Дьо Шансеней си заслужава усилията ми. Ще се натъжа и в течение на няколко месеца ще симулирам угризения… Да се държа сериозно, да се преструвам на набожна… Какво ще кажеш за всичко това?

— Изглежда, мъжете обичат тъкмо такива момичета и искат да имат такива жени. Освен това подобно поведение ще допадне и на средата, сред която се движи господин Дьо Шансеней. Да, мила, приложи тази нова тактика още щом се върне. Надявам се да имаш успех.

II

Беше десет часът, когато Ожие слезе от влака на малката гара Гукси. На перона чакаше изпратеният от дядото слуга, донесъл необходимите за една траурна церемония дрехи. Господин Дьо Шансеней узна, че дядо му пристигнал един ден по-рано. Подаде куфара си на слугата и попита:

— Господин маркизът и госпожа маркизата добре ли са, Селестен?

— Много добре, господин графе.

— Да вървим тогава. Далеч ли е селото оттук?

— Около четвърт час пеш, господин графе. Потърсих кола, но по тези места това е рядкост.

И Селестен презрително сви устни.

— Няма нужда от кола, предпочитам да се разходя пеш.

Ожие напусна малката железопътна гара и се отправи към селото, придружен от слугата. Времето тази сутрин беше влажно и навъсено. Мъглата се бе спуснала над гората и се кълбеше над ливадите и придошлите реки, едва видими през сивия и воал.

Господин Дьо Шансеней си спомни за южното слънце, което беше напуснал преди два дни, и почувствува по тялото си леки тръпки. Лошото му настроение го караше да си мисли: „Тук няма да се бавя, щом свърши погребението, ще се върна в «Ла Либела». Ще намеря малката Сари, която е толкова мила…“.

Вървейки така, той възкресяваше в мислите си стройния силует на красивата унгарка, финото й весело и жизнено лице, лукавите й очи, които така често търсеха погледа му, за да му разкрият дръзко своята любов.

Каквото и да беше мнението на Ожие дьо Шансеней за жените и особено за Сари Дукза, все пак бе доволен, че точно той беше обектът на тези нейни страстни мисли и чувства, на които обаче той не отговаряше. Много добре познаваше госпожица Сари и намеренията й и не можеше да я възприеме иначе, освен като временно развлечение. Но то бе тъй приятно, че сега му се искаше да го продължи час по-скоро.

Иззад един завой на пътя изведнъж се показа селото. Замъкът се открояваше над проснатите къщи. Беше голяма тъмна постройка с висока четириъгълна кула. Ожие се обърна към слугата, посочвайки му замъка:

— Това ли е домът на госпожа Дьо Валей?

— Не, господин графе. Това е замъкът на фамилия Дьо Прексей. В него живеят три дами, които наричат монахини. Това са „трите монахини“, те са били приятелки на госпожа Дьо Валей. А къщата на виконтесата, или „Благословеното обиталище“, както й казват тук, се намира между селото и замъка.

Господин Дьо Шансеней замислено продължи пътя си в мрачния и влажен ден. Пътят изведнъж започна да се изкачва по нанагорнището.

Щом стигнаха в селото, минаха край стара черква, която не правеше особено впечатление. Основите й бяха покрити със зелен мъх.

Жените и децата излизаха от къщите и любопитно оглеждаха господина и слугата. Бяха разбрали, че чужденецът е сродник на госпожа Дьо Валей.

Господин Дьо Шансеней продължи пътя си извън селото, по нанагорнището на хълма. В далечината пред него се обрисува човешки силует — беше свещеникът. Когато фигурата приближи, Ожие видя един млад бодър човек. Лицето му бе интелигентно и спокойно. Погледите им се срещнаха и свещеникът се приближи до него.

— Струва ми се, че имам честта да говоря с господин граф Дьо Шансеней?

— Да, господин абат.

— Аз съм свещеникът на Гукси. Молих се преди малко край смъртния одър на госпожа Дьо Валей, вашата великолепна сродница, господине. Това беше една рядка жена, в истинския смисъл на думата, и нейната смърт представлява голяма загуба за малката ми епархия…

— Познавам я само от разкази, отче… А и баба ми не я е виждала вече отдавна. От какво почина?

— От внезапен сърдечен пристъп. Впрочем нещо, което лекарят очакваше. Тя обаче се беше подготвила за смъртта. Набожна стара жена, истинска светица… Намирате ли, че е удачно, господин графе, погребението да стане утре в десет часа сутринта?

— Разбира се, отче.

— Погребението ще бъде твърде скромно, съгласно изказаното от покойницата желание. Ако имате други изисквания, можете да ми ги съобщите.

— С най-голямо доверие оставям всичко на вас, отче, вие знаете много по-добре обичаите в този край.

— Наредил съм всичко възможно най-добре. Помогнаха ми само дамите от Прексей, отлични приятелки на госпожа Дьо Валей. До утре, господин графе!

Свещеникът стисна ръката, която господин Дьо Шансеней му подаде, и се отдалечи, докато Ожие продължи да се изкачва по нанагорнището. Щом стигна до един кръстопът, пое по тесен и пуст път, който го отведе до стара къща с висока камина.

Пердетата на прозорците бяха спуснати, но вратата на къщата бе широко отворена. Долният праг се издигаше само с две стъпала от земята. Ожие влезе в мрачното салонче и към него приближи стара дама. Поздрави го и му се представи:

— Аз съм камериерката на госпожа Дьо Валей, господин графе, Розали… Нека господин графът бъде така добър да заповяда…

Тя отвори една врата и въведе господин Дьо Шансеней в стая, където също всички пердета бяха спуснати. Стаята бе осветена от восъчни свещи. Върху черен плат вехнеха рози, изгубили аромата си. В едно кресло беше седнала жена, премятаща между пръстите си молитвена броеница. Тя изправи лицето си, което имаше матов оттенък, но бе още младо, със спокойни и благи очи, и отговори с кимване на поздрава на графа.

Ожие попръска ковчега със светена вода и остана известно време край него с приведена глава. С крайчеца на окото си наблюдаваше непознатата дама.

Свела очи, тя продължи да прехвърля зърната на броеницата си. Хубавите й буйни коси бяха разделени на челото. Беше облечена в скромна черна рокля. Широка синя панделка се спускаше през гърдите й и на нея висеше златен кръст.

„Селестен ми разправяше за някакви монахини — мислеше си господин Дьо Шансеней. — Вероятно това е едната от тях, приятелка на покойницата, за които ми беше говорил свещеникът.“

Очакваше непознатата да го заговори, но тя продължаваше да се моли. Погледът й беше сведен към пода. Господин Дьо Шансеней излезе и завари в салончето камериерката.

— Не иска ли господин графът да се качи в своята стая? — попита го тя.

— С удоволствие. Кажете ми обаче… — Той приведе малко глава и сниши глас. — Коя е тази дребна млада жена?

— Госпожа Матилд дьо Валроме, графиня Матилд, една от дамите от замъка.

След кратка пауза камериерката продължи:

— Те бяха много добри приятелки на покойната господарка. Сега са дошли да останат край ковчега й. Напоследък те се грижеха много за нея.

— Монахиня ли е?

— Да, господин графе, монахиня от един австрийски орден, както и нейната леля, госпожица Антоанет дьо Прексей, както и нейната племенница, госпожица Ели… искам да кажа госпожица Ели дьо Валроме. Мъчно ми е да й казвам така…

След като се отправи към стълбата в дъното на салона, измайсторена от истинско дъбово дърво и твърде добре запазена и поддържана, господин Дьо Шансеней попита:

— Нима графиня Матилд има толкова възрастна леля, че да може да бъде монахиня?

— Да, господин графе, госпожица Матилд вече е на четиридесет години. Госпожица Ели е на осемнадесет години, а в манастира постъпи шестнадесетгодишна.

— Колко странно! — Ожие даде гласен израз на мислите си.

На първия етаж Розали го въведе в една голяма стая със старинни дъбови мебели. Там Селестен бе вече приготвил всичко за госта. След като Ожие свали костюма, освободи слугата и палейки цигара, отвори един от прозорците.

Пред него се разстилаше градина, пълна с цветя и буйна, поддържана грижливо зеленина. От приведените клони на плачещата върба листата вече капеха. Малко по-далеч се виждаше стар кладенец, построен още през шестнадесети век.

Ожие забеляза женския силует, който се появи на алеята. Беше момиче. Виждаше се все по-ясно, колкото повече се приближаваше. Тънка, средна на ръст, облечена в черно, тя крачеше с леки, хармонични стъпки. Към гърдите си притискаше букет от различни цветя. Господин Дьо Шансеней вече различаваше деликатния овал на лицето й, прелестната му белота, малките й червени устни, черните сплетени коси, които се виеха от двете страни на красивото й чело.

Веднага си помисли: „Бих искал да видя и очите на това прелестно същество“.

В този момент от къщата излезе куче и отърча към красивата монахиня, лаейки весело.

Един звънък глас извика:

— Не, Лио, не, драги приятелю, днес не е време за игра.

Кучето обаче нито я чу, нито разбра. То се изправи, за да сложи предните си лапи върху раменете на младото момиче. Тя отскочи встрани и свали цветята, които притискаше към гърдите си. Ожие видя на гърдите й същия златен кръст на широка синя панделка, какъвто носеше и госпожица Матилд дьо Валроме.

Графът си прошепна: „Ех, ето и третата монахиня! Това е Ели дьо Валроме, прелестна девойка“.

— Розали, моля ви, вземете Лио! Ще ме накара да изпусна цветята.

Камериерката дотича, улови кучето за каишката и го поведе със себе си:

— Така прави, защото госпожицата много го е разглезила.

Красивата монахиня влезе в къщата. Градината потъна в тишина. Облегнат на прозореца, господин Дьо Шансеней си мислеше: „Надявам се, че при постъпване в този манастир послушниците не дават обет за вечно моминство, защото това наистина би било престъпление!“.

III

Следобед Ожие се запозна с графиня Антоанет дьо Прексей.

Тя беше дошла да се моли край смъртния одър на приятелката си и господин Дьо Шансеней, който беше дал нареждане предварително да я уведомят за неговите намерения, слезе долу, за да я поздрави.

Той се озова пред лицето на една стара дама, чиято изправена фигура излъчваше жизненост. Нейното лице все още беше запазило безспорни следи на някогашна красота. Тя също така носеше върху траурната си рокля знаците на манастира, към който се числеше. Студената й и строга физиономия не се проясни нито за миг през време на разговора с Ожие. Тя изказа няколко похвални и пълни с тъга слова за госпожа Дьо Валей. След това попита дали господин Дьо Шансеней одобрява взетите вече решения във връзка с погребението и добави:

— Сега ще остана за малко край ковчега на своята добра приятелка. През нощта тук ще бди моята племенница заедно с Розали и госпожа Дембри, майката на свещеника.

Тя протегна на младия човек ръката си с вдървени вече пръсти, малко деформирани от ревматизма. Но когато графът се наведе, за да докосне устните си до ръката на калугерката, тя рязко се отдръпна.

— Не, няма нужда! Не си правете труд, не е особено приятно да се целува ръка на стара дама.

Гласът й беше отсечен, лукаво ироничен и в погледа й, който тя хвърли към господин Дьо Шансеней, можеше да се долови нещо като неприязън.

Ожие не обичаше да изпада в подобно положение и отговори с известно високомерие:

— Не съм предполагал, че може да ми бъде неприятен този акт на вежливост, на който са ме възпитали в моето детство.

— Зная, че сте голям аристократ, както и всички от рода ви. Но все пак това не им е пречило да бъдат…

Тя не довърши думите си и като се раздели с младия човек, влезе в стаята.

„Чудна жена — мислеше си Ожие. — Вижда се, че не е особено любезна. Може би възрастта е причина да промени в известна степен възгледите си. Някога е била много добра, а и днес си остава истинска дама. Монашеството й допада много. Не допада обаче на племенницата й…“

Той направи няколко крачки из библиотеката и салона, където беше приел госпожица Антоанет дьо Прексей, а след това заговори тихо, усмихвайки се малко подигравателно:

— Естествено, любезна монахиньо! И аз бих изпитал много по-голямо удоволствие да целуна прелестната ръка, която видях тази сутрин… Ех, струва ми се, че тази леля бди над племенницата си като цербер. Бди ден и нощ…

Монологът на Ожие бе прекъснат от Розали, дошла да го уведоми, че е пристигнал нотариусът и иска да говори с него.

Господин Будар, дребен човек с болнаво жълтеникаво лице, уведоми господин Дьо Шансеней, че покойницата е завещала на своята братовчедка, маркиза Дьо Шансеней, къщата си „Благословеното обиталище“, а също мебелите и семейните накити. Наличните около сто хиляди франка били разпределени между разни благотворителни организации за епархията в Гукси, за старата й камериерка Розали… В края на завещанието си госпожа Дьо Валей добавя: „Искам ветрилото ми от осемнадесети век, прибрано в ковчежето ми с накити, да бъде предадено на скъпата ми приятелка Ели дьо Валроме, която е била радостта на моите старини“.

Когато нотариусът довърши четенето на завещанието, Ожие заяви одобрително:

— Добре, много добре… Вие ще уредите всичко това с писмо до моята баба, нали? Принуден съм да замина още утре, защото ме чакат.

— Разбира се, господине, нищо по-лесно от това.

Добрият човек наблюдаваше почтително елегантния джентълмен, който не прояви и най-малък признак на неудоволствие, когато узна, че наследството на неговата сродница отива за благотворителни цели. Господин Будар, заинтригуван от това държане, просто не можеше да си го обясни. В себе си обаче почувствува дълбок респект към непознатия при мисълта, че тази така значителна за един провинциален нотариус сума нямаше никакво значение за господин Шансеней.

Когато нотариусът най-после си отиде след многобройни поклони, Ожие слезе в градината да се разходи. Беше му скучно и с нетърпение чакаше утрото на следващия ден, за да замине. Смъртта на тази непозната за него сродница не му направи впечатление. Пътуването, краткото пребиваване в „Благословеното обиталище“, утрешната церемония — всичко това го потискаше и той щеше да се почувствува необикновено щастлив, когато свърши. Мрачното време го караше да си мисли за „Ла Либела“, за италианското слънце и нежните очи на Сари.

„Поне да беше тук младата и красива монахиня!“ — ядосваше се той, разхождайки се из тесните алеи на градината. Ах, как би му се искало да види очите й! Може би ще дойде довечера с леля си?

Остана обаче излъган, защото госпожица Матилд се придружаваше само от една слугиня, когато в десет часа вечерта пристигна, за да заеме своето място край покойницата. Тя размени няколко думи с Ожие, но този път свенливо и колебливо, с поглед, в който се четеше безпокойство и дори страх. Не беше особено хубава, но имаше приятно лице, спокойни и благи очи и малко тих, но мил глас. В своята рокля, отдавна излязла от мода, бе запазила елегантността, която изненада господин Дьо Шансеней.

Ожие остана край покойницата до полунощ и след това се оттегли в стаята си. В салона на първия етаж той срещна Розали, която беше отишла да търси шал за майката на свещеника. Камериерката поиска да се отдръпне, пожелавайки на графа лека нощ. Младият човек обаче спре пред нея и я попита:

— Струва ми се, че днес госпожица Дьо Валроме не е идвала?

— Така е, господин графе.

— Чудно! В последните дни тя непрестанно е била тук. Така поне ми казахте.

— Да, господин графе.

И след дълго колебание старата прислужница добави:

— Това е, защото господин графът е тук.

— Е, добре… Все пак това не е оправдание, за да не дойде с леля си и да се помоли край покойната си приятелка?

— Извинете, господине, но това е оправдание, когато се вземат под внимание възгледите на госпожица Антоанет…

— Какви възгледи?

— Тя е на мнение, че госпожица Ели не бива да се омъжва, както не се е омъжила и госпожица Матилд.

— Така ли! Значи тя й забранява да вижда мъже, за да не се влюби в някой от тях?

— Доколкото това е възможно, господин графе. И особено за такъв млад човек, какъвто сте вие.

Ожие с мъка въздържа усмивката си пред възторжения поглед на старата прислужница.

— Страшна е тази стара монахиня! Какви причини има, за да мрази така мъжете?

— По-малката й сестра, която тя сама отгледала и обичала като своя дъщеря, била ужасно нещастна в брака си и починала от мъка. Племенникът й бил също така лош съпруг. И госпожица Антоанет е решила да не позволи и госпожица Ели да страда.

— Това е отвратително — отговори господин Шансеней. — Впрочем тя няма това право! А какво казва за всичко това онази млада нещастница?

Розали поклати глава:

— Тя още нищо не разбира, не познава живота. А животът в Прексей и тук е един и същ — необикновено спокоен. Вижда се с някои съседи, чиито синове са твърде малки още и много бедни. Всички останали се избягват. Не, тя нищо не знае. И по-добре така, защото госпожица Антоанет има воля, която нито не е в състояние да сломи. Тя никога няма да промени своето решение.

— Интересна е тази госпожица Дьо Прексей. Надявам се, че племенницата й ще има кураж да отхвърли от себе си наложения й ярем. Лека нощ, Розали!

* * *

Влизайки на следващия ден в салона, малко преди определеното за церемонията време, господин Дьо Шансеней свари трите монахини. Госпожица Антоанет му подаде ръка.

— Да се помолим за последен път пред нейните останки, преди да дойдат поканените.

Ожие се поклони пред госпожица Матилд, след това пред младото момиче, застанало до леля си. Изправяйки глава, той я изгледа бързо, но дискретно и този поглед беше достатъчен, за да констатира, че по-хубави очи никога не са осветявали едно тъй красиво лице…

Изненадан и очарован, трябваше да положи усилия, за да не погледне още веднъж девойката. Страшната леля бдеше над нея от непосредствена близост.

Обръщайки се към най-възрастната монахиня, Ожие попита с пресилена любезност:

— Бих ли могъл, госпожо, да ви помоля, понеже бяхте приятелка на покойната, да ме представите на поканените, които са ми съвършено непознати. Освен това да ми помогнете и за обяда, който, съгласно обичаите в този край, се дава за упокой душата на починалия…

Госпожа Прексей любезно се съгласи, но без особена сърдечност. След всичко онова, което му беше казала Розали, господин Дьо Шансеней си обясняваше държането й, нейното дълбоко и сдържано презрение вчера, когато изтръгна ръката си изпод устните му. Поради своя пол, той също беше попаднал в онази половина от човешкия род, към която тя хранеше особени чувства. Това не би го тревожило, ако не беше малката красива монахиня.

Поканените започнаха да пристигат: аристократи от околността, чифликчии, селяни. Всички пръскаха ковчега с по някоя капка светена вода. Сетне пристигна и свещеникът със своя клисар и едно момче от хора. След като бяха изпълнени молитвите, които съпровождат изнасянето на тялото, четирима селяни вдигнаха ковчега и го пренесоха. Ожие крачеше след него, следваха го поканените, които говореха шепнешком помежду си.

Слънцето с усилие можа да пробие облаците. Гората зеленееше, освободена от мъглата, усещаше се ароматът на прясна трева и на влажна земя. Меката утринна светлина се харесваше на Ожие, който под маската на скептицизма имаше душа на артист. И изведнъж почувствува особено благоразположение към хората в Гукси. Помисли си за малката красива госпожица от замъка, осъдена да не се омъжва. Красотата й го беше изненадала и трогнала.

„Какъв цвят имат нейните очи? — питаше се той, докато крачеше. — Стори ми се, че са сини, но твърде тъмни. Тъкмо това придава на лицето й очарование, каквото още не съм виждал… Ще вземе ли и тя участие в обяда? Безспорно старата й леля няма да й позволи! И все пак ми се иска да ми се удаде случай да я разгледам по-добре.“

В малката мрачна черква ковчегът беше поставен между множество свещи. Ожие беше сам в първата редица. От другата страна бяха заели места старите калугерки. Като извърна малко глава, господин Дьо Шансеней видя решителния профил на госпожица Антоанет. Беше толкова едра, че почти закриваше госпожица Матилд Валроме и младото момиче. Той слушаше разсеяно литургията, изпълнявана по-скоро с добра воля, отколкото с музикално разбиране. Наблюдаваше старите сводове над олтара, окичени с цветя, подредени с необикновен вкус, великолепната резба, както и красивия килим. Душата му от години беше привикнала на равнодушие — плод от светското му възпитание, при което на религията гледаха само като на скъпа драгоценност. Той почиташе вярата на своите деди, но я беше отстранил от душата си, за да се чувствува напълно свободен.

През едно нанадолнище погребалното шествие стигна до гробищата. След последните молитви господин Дьо Шансеней се изправи на няколко крачки от гробницата, залята от светлината на мекото слънце. Поканените поднасяха съболезнованията си, когато минаваха край него и край дамите от Прексей. Когато всички се изредиха, Ожие извърна глава и направи няколко крачки към монахините. Трябваше обаче да положи големи усилия, за да не издаде раздразнението си, когато видя, че бяха само две. Госпожица Антоанет беше отпратила племенницата си на сигурно място, далеч от този опасен екземпляр от мъжки пол. Старата дама заяви със студена учтивост:

— Ще желае ли господинът да се качи в нашата кола? По този начин ще стигнете много по-бързо в „Благословеното обиталище“, където ще посрещнем вашите гости.

— Не бих искал да ви бъда в тежест, госпожо. Ще вървя по-бързо и няма да се забавя.

— Няма да ни пречите, колата е доста голяма.

„А красивата Елен е на сигурно място“ — завърши в себе си господин Дьо Шансеней.

Виждайки, че е неудобно да не приеме поканата, Дьо Шансеней се съгласи и тръгна след монахините. Пред гробищата чакаше стар кочияш, със стари коне… Всичко впрочем наподобяваше някогашната стара аристокрация и подхождаше на самите собственици на колата.

Докато пристигнаха, госпожица Антоанет разказваше за покойницата и хвалеше нейното милостиво сърце и дискретна доброта. Накрая попита:

— Мислите ли, че баба ви ще запази тази къща?

— Съмнявам се, защото тя няма да й бъде от полза.

— Госпожа Дьо Валей се надяваше, че къщата няма да бъде продадена, защото е владение на фамилията още от шестнадесети век и се е предавала от поколение на поколение…

— Не знам точно какво ще направи баба ми, госпожо. Възможно е да я задържи.

В този момент господин Дьо Шансеней си мислеше: „Уверен съм напълно, че няма да я задържи“.

И той си представи своята баба, лицето на която беше все още младо благодарение на изкуственото поддържане, меките й руси коси и елегантната и жива походка. Почитта към миналото никога не бе намирала място в сърцето на госпожа Дьо Шансеней. Да запази някаква стара къща, издигната далеч в провинцията, само защото в течение на цели четири века тя е била обитавана от членовете на семейството — за нея това би било връх на абсурда!

Госпожица Дьо Прексей продължи след кратко мълчание:

— Сигурно не мислите да останете тук по-дълго време?

— Смятах да замина още тази вечер, но навярно обстоятелствата ще ме принудят да остана до утре сутринта. Така поне ще мога да взема по-удобен влак. Имам приятели, които ме чакат. Бяхме предприели обиколка по море край италианските брегове, когато получих съобщението.

Блясък на задоволство се появи в сините, малко мътни вече очи на старата монахиня. Господин Дьо Шансеней забеляза това и си помисли: „Тя е във възторг, че заминавам така бързо. Ех, госпожо, имам желание да изиграя своята роля и да ви накарам да разберете, че не съм глупак“.

Тази мисъл се затвърди в съзнанието му по време на обяда. Беше свикнал да налага волята си още от детинство и не можеше да търпи пречки. Ето защо се зарече, че старата леля, която му пречеше да види прелестната Ели, няма да има последната дума! Ще нагласи всичко така, че да успее да се срещне с девойката, да й говори, да й покаже какво значи възторг и какво — да я обожава един мъж. И реши да остане още няколко дни в „Благословеното обиталище“…

Ще види малко по-късно „Ла Либела“ и своите приятели. Уили ще продължава да играе ролята на домакин на яхтата и ще уведоми гостите, че Дьо Шансеней е задържан по стечение на обстоятелствата около наследството. Още днес следобед Ожие реши да му напише писмо в този дух.

Малко след това госпожица Антоанет си тръгна.

— И така, мога ли да ви кажа сбогом, господине?

— Разбира се, сбогом, госпожо! — отговори и той, като едва прикриваше усмивката си.

IV

На следващия ден господин Дьо Шансеней се отправи към замъка Прексей. В дясната си ръка държеше дълга кутия, покрита с пожълтяла кожа. В нея се намираше красивото ветрило от осемнадесети век. То щеше да му послужи като повод, за да поведе разговор с младата монахиня.

Още вчера беше загатнал на госпожица Антоанет за завещанието в полза на племенницата й, като беше добавил, че нотариусът, господин Будар, е натоварен веднага да приведе завещанието в изпълнение. А предаването на ветрилото ще има много по-елегантен характер, ако бъде извършено от внука на покойната, който е и неин пълномощник. Госпожица монахинята наистина няма да има какво да каже.

Да, всичко е хубаво, при условие че ще има възможност да види красивата Ели. Защото лелята би могла да провали всичко, изпращайки малката монахиня някъде далеч, щом й съобщят за пристигането му.

Необходимо беше да ги изненада, но не можеше да се вмъкне незабелязано в къщата на трите жени.

Фикс идеята на старата отмъстителна госпожица страшно го ядосваше и дразнеше. Беше свикнал да вижда как около неговото богатство и видно положение в обществото се събират любезни хора, които често стигаха до сервилност.

„Ако някога ми се удаде да видя сама вашата Ели, госпожо Дьо Прексей, ще се помъча да я ухажвам и да я науча, че не всички мъже са черни като дявола“ — мислено се заканваше младият човек.

Тъкмо в този миг погледът му спря върху тясната пътека, която лъкатушеше точно под самия път, и видя Ели да крачи по нея с леки бързи стъпки. Тя държеше шапката си в ръка и слънцето свободно милваше черните й коси, които блестяха с меките отблясъци на коприната. Хармоничната линия на плещите и раменете се очертаваше под бялата блуза, добре скроена, но без да има каквото и да било общо с модата. Такава беше и сивата й пола, елегантно набрана, която даваше възможност да се вижда нейният малък крак.

Ожие я наблюдаваше, продължавайки да крачи с тържествуваща светлина в очите. После си помисли: „Тази пътека трябва да излиза на пътя, вероятно недалеч от замъка… Трябва да стигна там преди девойката!“.

Продължи бързо и възторжено по своя път, който продължаваше да се изкачва по нагорнището. Това беше истинско удоволствие за спортист като него. Скоро стигна мястото, където пътеката пресичаше пътя — беше на няколко метра от ореховата алея, водеща към замъка.

Почти в същия момент се появи и младото момиче. Остана доста изненадана, когато видя чужденеца. Веднага почувствува милувката на погледа му и свела глава, отговори на поздрава му. След това продължи пътя си.

Ожие направи няколко крачки към нея.

— Извинете, госпожице, но тъкмо идвах да ви предам един спомен, завещан от госпожа Дьо Валей. Леля ви сигурно ви е уведомила вече за това?

— Да, господине… Колко добра беше госпожа Дьо Валей!

Този път граф Дьо Шансеней успя да види хубавите очи на младата монахиня. Те бяха сини, необикновено меки, върху тях падаше сянката на дългите й мигли. Когато спомена за покойната си приятелка, в очите й се появиха сълзи и техният мек блясък усили още повече красотата им.

— Заповядайте, госпожице.

Ожие й подаде кутията, която тя пое с признателност. Лека червенина се появи по деликатния й тен.

— Вие няма ли да дойдете в замъка, господине? — свенливо попита тя. — На леля ми ще й бъде много приятно да ви поблагодари лично.

Колко хубава беше младата монахиня с пламналото си лице, с радостния си възбуден поглед! Несигурност и свенливост излъчваха малките й треперещи устни. Удоволствието, че ще има възможност да продължи да я гледа и да слуша нейния звънлив глас, заслужаваше жертвата на едно посещение при госпожица Антоанет.

— Ще бъда щастлив да изкажа почитта си на леля ви, госпожице, ако с това не ви безпокоя?

— Не, господине, никак…

Младото момиче продължи пътя си и господин Дьо Шансеней тръгна с нея. Красивата монахиня изглеждаше смутена. Ясно беше, че не е свикнала да я съпровожда млад и елегантен кавалер. Може пък изведнъж да си бе помислила, че всичко това ще раздразни строгата й леля.

За да й подобри настроението, Ожие отново заговори за покойната й приятелка. И отново срещна погледа на тия чудни очи, залети от чистата светлина на душата… Ели изказа своята любов към покойницата в няколко деликатни слова. Похвали нейната доброта и готовност да се пожертвува за всеки. Вълнението извика топъл блясък в погледа й и очите и често се свеждаха пред погледа на чужденеца, който беше толкова учтив и едновременно така прелъстителен. Руменината не изчезна от страните й, полското слънце и чистият въздух не бяха в състояние да я променят.

Тя крачеше със стройни стъпки край Ожие, който забавяше ход, колкото повече наближаваха замъка. Искаше му се да я наблюдава по-дълго време! Нито една жена не бе пораждала у него такъв интерес към себе си, както младата монахиня. Поведението й се различаваше от това на момичетата, които беше срещал досега в живота си.

Нейната сдържаност, свенливост и колебание придаваха на красотата й особена прелест.

„Никога не съм виждал толкова прекрасно същество!“ — мислеше си Ожие.

И той все повече забавяше крачките си. Разговаряше за Гукси и околностите, които би желал да познава колкото се може повече. Ели обичаше този кът на света, от който никога не беше излизала, с изключение на посещението й до Безансон и Порталие. Господин Дьо Шансеней се засмя:

— Това е нещо необикновено за нашето време. Нима у вас не се е пораждало желание да видите и други хоризонти и да промените малко своите стари навици?

Ели отговори с дискретна лека усмивка:

— Да, понякога! Не съм се спирала обаче на тази мисъл, знаейки, че подобни желания са неосъществими. Лелите ми не смятат да напускат Прексей, което значи, че и аз ще бъда принудена да прекарам тук с тях.

— Но защо? Кое ви гарантира, че ще останете да живеете завинаги тук?

Поглед, пълен с изненада, се отправи към него. На граф Дьо Шансеней веднага стана ясно, че е казал нещо повече, отколкото е трябвало да каже, и за да се поправи, допълни:

— Никой не може да знае какво бъдеще го очаква.

Младата монахиня отвърна със спокойна сериозност:

— О, не! Аз знам своето бъдеще.

Графът веднага си помисли с необяснимо безпокойство: „Дали, когато се е присъединила към австрийския монашески орден, не е дала клетва за вечна девственост!“.

В желанието си да узнае това каза като на шега:

— Вие сте още твърде млада и неопитна, за да имате правилна представа за бъдещето си. Ако вървите по общия път на връстничките си, тогава ще се омъжите…

Младата монахиня отново се изненада, лицето й пламна още повече и тя отвърна със същата сериозност:

— Аз обаче няма да се омъжа.

— О, това не се знае! Освен ако не противоречи с правилата на ордена, към който принадлежите.

Девойката отговори решително, поклащайки глава:

— Не, монахините на „Света Хедвига“ не дават обет за моминство.

От този отговор на Ожие му олекна. Навеждайки се към младата монахиня, каза усмихнато:

— Това монашество е истинска тежест за младостта ви, за вашите осемнадесет години, госпожице! Ще ме извините, задето не ви наричам „мадам“, както е редно по нашия монашески протокол.

Погледите им се срещнаха. Очите на красивата Ели се свиха смутени и тя веднага оброни глава. Лека тръпка мина по прелестното й лице. Младото момиче ускори крачките си. Замъкът се появи пред тях — голяма сива постройка с величествен вид, пред който се ширеше покрит е калдъръм двор. Ожие спря, за да разгледа замъка, разпитвайки за някои подробности. През цялото време се възхищаваше от поруменялата млада монахиня, която искаше да сложи час по-скоро край на този разговор насаме.

Мина с нея през двора на замъка, между камъните на който бе израснала трева, и влезе в големия салон със сводове, украсен с ловджийски трофеи. Оттам бе въведен в стая с три прозореца, които гледаха към градината. Вътре работеха госпожица Антоанет и госпожица Матилд, седнали една срещу друга. С малко възбуден глас Ели се обърна към тях:

— Лельо, господин Дьо Шансеней бе така любезен сам да ми донесе завещания спомен от скъпата госпожа Дьо Валей.

Двете дами вдигнаха глави. Госпожа Дьо Прексей потрепери и в погледа, който беше отправила към госта, се четеше сърдита изненада.

Ожие се поклони пред тях и обясни посещението си с лека усмивка:

— Както виждате, госпожо, не съм заминал. През нощта обмислих и реших, че ще е по-разумно, ако дочакам тук писмо от баба си, за да видя какво мисли да прави с оставената в наследство къща. В случай че е решена да я продаде, ще поговоря с нотариуса и ще го упълномощя да извърши продажбата, преди да напусна Гукси. Понеже останах още в „Благословеното обиталище“, сметнах за свой дълг да дойда и ви поздравя. Искам да ви благодаря и за помощта, която вчера ми оказахте.

Всичко бе казано коректно и учтиво. Въпреки това недоволният израз на старата дама не се измени. Тя подаде ръка на младия граф без каквато и да било сърдечност. След това му посочи едно кресло. В това време Ели изчезна от стаята. Не се ли беше подчинила на някой знак, който беше направила леля й? Ожие не можеше нищо да предположи. И той напусна Прексей, без да я види повече. Госпожа Матилд не произнесе нито дума през цялото време на посещението му, което продължи четвърт час. Остана с ръкоделието си в ръце, а нейният добродушен и мечтателен поглед често се отправяше към госта. Ожие веднага почувствува, че бе предизвикал симпатията й.

Още щом младият мъж излезе, госпожица Дьо Прексей отвори една врата и извика:

— Ели, там ли си?

— Да, лельо.

Старата монахиня влезе в обширна зала, пълна с шкафове за книги и стари мебели. Пред една маса, с книга в ръка, беше седнала Ели. Госпожица Антоанет се приближи до нея с тежките стъпки на старостта.

— Ще ми обясниш ли как се случи така, че ти доведе тук господин Дьо Шансеней?

Тонът й беше студен и сърдит. Силна червенина заля страните на младото момиче. Въпреки това отговори спокойно:

— Срещнах го в края на алеята, лельо. Предаде ми ветрилото и аз му благодарих, а след това сметнах, че е мой дълг да го поканя тук!

Чистите и открити очи не се сведоха пред погледа на старата дама. И тя отговори с известно усилие:

— Не, ти не трябваше да идваш с него, той трябваше да се яви сам!

Поколеба се за миг. Ясно беше, че както в сърцето й, така и на устните й бяха заседнали и други въпроси. Какво ли беше говорил на Ели господин Дьо Шансеней? Госпожица Антоанет обаче сметна, че ще е по-разумно да не придава значение на това събитие пред Ели, макар за нея да бе тревожно, особено като се вземе под внимание прелъстителният вид на младия мъж. След кратко мълчание лелята продължи:

— Всичко това няма никакво значение в края на краищата! Господин Дьо Шансеней е постъпил неучтиво, обръщайки се направо към теб. Ние обаче вече няма да го видим, защото той ще замине след няколко дни. „Благословеното обиталище“ няма да има вече честта да го приютява, дори и в случай, че не бъде продадено. Къщата е твърде скромна и скучна за него. Какво значение имат традициите и спомените за подобен род същества, които търсят в живота само удоволствията…

Дълбока горчивина и жестоко презрение се чувствуваха в гласа на старата дама. Хубавите очи, които я гледаха открито, се замъглиха от тъга и безпокойство. След това Ели каза замислена:

— Нещастното „Благословено обиталище“! Колко тежко ще ми бъде, когато някой съвсем чужд човек се настани в него!

— Ще ни бъде твърде тежко, но в това отношение не можем да направим нищо. Във всеки случай, щом там не е вече нашата приятелка, тази къща е затворена за нас.

Когато леля й излезе от библиотеката, Ели автоматично се залови за книгата си. Мислите й обаче не бяха тук. Те се върнаха към алеята, където до нея крачеше красивият млад човек. Благороден и елегантен, той й говореше с необикновено звънлив глас, който галеше като приятна музика ухото й. Този млад мъж имаше твърде изразително лице, леко иронична усмивка и прелестни очи.

Ели леко потрепери, когато си спомни топлия поглед, когато очите им се срещнаха.

Книгата изпадна от ръцете й. Остана за миг неподвижна, със свити пръсти.

Мъдрата и набожна Ели мечтаеше… Госпожица Антоанет можеше да бди колкото си иска!

Ели дьо Валроме бе водила самотен живот и сега изведнъж почувствува живия блясък, който се криеше в очите на графа…

И наистина господин Дьо Шансеней призна тази вечер сам пред себе си, че се е влюбил истински в прелестната млада монахиня.

За него това беше като удар от гръм. Това ли е той, скептикът, за когото приятелите му казваха: „Дьо Шансеней? Засега не е готов да си надене веригите на брака. Позволява да го обичат, но грижливо пази своята независимост“.

Да, никога до този ден не беше обичал! Животът му беше изпълнен само с капризи, от които запазваше някакъв равнодушен спомен, примесен с известно презрение.

Красивата Сари го беше схванала много правилно — той презира жените, които са били близки с него… Мястото им беше в края на мислите му.

Сега обаче работата беше съвсем друга. Той трябваше да признае пред себе си, че младата и красива монахиня беше го впечатлила дълбоко. Нейната красота и невинна прелест бяха надвили равнодушието му, той беше изменил плана си, според който нямаше да се жени още пет години.

Тревожеше го съпротивата на леля й, но граф Дьо Шансеней чувствуваше достатъчно сили, за да надвие в тази борба, особено ако красивата Ели се яви в негова помощ.

Преди всичко той трябваше да спечели любовта на младото момиче. За да постигне това, трябваше да види още веднъж младата монахиня… Приемът на госпожица Антоанет беше необикновено студен и той не можеше дори да помисли да повтори посещението си. Оставаше му единствено да опита щастието си в случайна среща.

Беше седнал в старо кресло, тапицирано с овехтял плат. Прозорецът пред него гледаше към градината. Свежият, малко влажен въздух проникваше в стаята, обзаведена със стари мебели.

Тази обстановка, така различна от средата, в която Ожие бе свикнал да живее, му изглеждаше сега съвършено друга. До вчера бе наблюдавал всичко това с абсолютно равнодушие. В тази къща, както и в блестящия замък Дьо Саржак, бащината къща на граф Дьо Шансеней, се носеха сенките на прадедите и спомените на минали поколения. Всички тези впечатления бяха по-близки в аристократическото и спокойно еднообразие на този провинциален дом, в който госпожа Дьо Валей бе водила самотен живот, какъвто са водили и много от нейните предшественици. Защото „Благословеното обиталище“ беше предназначено почти изключително за жилище на вдовиците от фамилия Дьо Шансеней, от които маркиза Дьо Шансеней бе останала последна.

Може би граф Дьо Шансеней сега гледаше по-иначе на старинния дом, защото в този следобед една малка уста с деликатно пурпурни устни беше казала: Обичам твърде много „Благословеното обиталище“.

Той стана и се отправи в съседния салон, в който Розали беше запалила две лампи. Пред прозореца стоеше все още голямото кресло на покойната госпожа Дьо Валей, масичката й за работа от розово дърво и дървената кошничка за плетиво. Вдясно от камината в полумрака блестеше политурата на старо пиано. По средата на салона имаше овална маса, покрита с избеляла покривка от зелена коприна. Върху нея — книги и албуми със снимки, наредени старателно. Господин Дьо Шансеней отвори разсеяно един албум.

… Младата жена с приятно лице, от което лъхаше доброта, бе госпожа Дьо Валей. Ожие я позна по изработения с маслени бои портрет — произведение на талантлив художник. Показа му го миналия ден Розали в една от стаите на първия етаж.

… Друга снимка на госпожата, като възрастна жена с благородно и прояснено лице.

Малко по-нататък попадна на снимка на виконт Дьо Валей, разорил изцяло жена си, преди да загине в дуел. До него беше единственото им дете, починало на шестгодишна възраст — вечната и неутешима болка на нещастната майка, както бе казала Розали. Той отгърна още една страница. По лицето му се изписа интерес. Това хубаво, засмяно дете с дълги къдри беше Ели… Малко по-нататък пак тя като малко момиченце, положила ръка върху главата на любимото куче Лио.

Малката любителска фотография беше твърде сполучлива. Върху устните на Ели играеше весела детска усмивка, която правеше още по-хубави дълбоките й очи. Тази усмивка сякаш беше отправена към господин Дьо Шансеней, който прошепна:

— Вие сте идеалът за жена, хубава монахиньо!

Разходи се няколко пъти из салона и пак се върна при разтворения албум. Още дълго време наблюдава портрета. Лицето му в тоя момент имаше блажен, малко неспокоен вид, характерен за него. Любовта към това дете, прелестно и чисто, пораждаше непознати чувства у Ожие. По вина на своето възпитание той беше станал елегантен егоист, но душата му беше запазила носталгия към един полезен и благороден живот.

„Ще устроя всичко така — мислеше си той, — че да остана тук за известно време. Необходимо е, абсолютно необходимо е да я видя пак.“

V

На следващия ден Ожие получи писмо от баба си. Госпожа Дьо Шансеней му съобщаваше, че съвсем няма намерение да запазва тази старинна къща и молеше Ожие да уреди предварителните работи с нотариуса около продажбата.

„Не си създавай обаче около това големи неприятности — добавяше старата жена. — Просто дай нарежданията си и веднага след това замини при приятелите си, между които има, както чувам, една красива жена, към която не си равнодушен.“

Господин Дьо Шансеней леко надигна рамене, четейки тези редове. Сари?… Но образът на младата Ели му се налагаше с такава сила, че всичко друго изчезваше.

Остана за момент замислен, втренчен в писмото, което беше оставил отворено пред себе си. След това взе лист хартия и започна да пише:

„Не, недейте продава «Благословеното обиталище», скъпа бабо! Дайте го на мен, тази стара къща ми харесва. Освен това тя винаги е принадлежала на нашата фамилия. Идния месец е рожденият ми ден. Не търсете за мен никакъв друг подарък. Въпросът е решен, нали?

Тази местност е много приятна… Между другото ми казаха, че тук се ловува. Пак ще намина насам и затова ще запазя целия досегашен персонал. Говоря за старата камериерка и за готвачката.

Смятам да замина след няколко дни, за да продължа разходката с яхтата. Не чувствувам никаква мъка по красивото лице, за което ми пишете. Знаете, че лесно забравям тези неща.

Очаквам вашия отговор и съвсем не се съмнявам, че той ще бъде положителен. Ще започна вече да се държа тук като истински господар… Ще уведомя за своето решение нещастната Розали, старата камериерка, която често ме гледа с изпитателен поглед, иззад който се крие загриженост за неизвестното бъдеще. Безспорно тя самата се пита дали ще бъде принудена да напусне къщата, в която е живяла толкова дълго време и е била свидетелка, на смъртта на своята господарка.

Целувам с най-голяма почит ръката ви, мила бабо. До скорошно виждане в Саржак. Ще бъда там, щом се върна от Италия…“

След като свърши писмото, Ожие позвъни на Розали. Възрастната жена се яви, понакуцвайки, защото страдаше от ревматизъм. Господин Дьо Шансеней й подаде затворения плик.

— Моля ви, Розали, предайте това писмо на пощенския раздавач, когато мине оттук.

— Да, господин графе. Пощенският раздавач сигурно ще мине сега, защото той твърде рядко се отбива до Прексей. Дамите там нямат почти никаква кореспонденция.

Старата камериерка понечи да напусне салона, но Ожие я задържа с движение на ръката:

— Почакайте малко… Ако задържа този имот, ще искате ли да останете тук заедно с Мелиса?

Дребното лице на камериерката засия.

— Господин графът ще задържи имота! Ах, така се страхувах, че… Със сигурност ще остана, господин графе. И Мелиса ще остане.

— И така, споразумяхме се… Оставям ви като домакиня в този дом. Що се отнася до възнаграждението, върху това ще говорим допълнително.

— Ах, господин графе, нямам нужда от нищо. Нещастната ми господарка ми е оставила от какво да живея. Искам само да остана тук…

— Не, Розали, свикнал съм да плащам винаги услугите, които искам.

Камериерката излезе след искрени благодарности. Вече беше напълно успокоена — „Благословеното обиталище“ няма да бъде продадено… Господин Дьо Шансеней имаше горд поглед, това държеше хората на пристойно разстояние от него. Камериерката си мислеше от два дни, че този млад и елегантен мъж няма никога да се заинтересува от старата къща. На такива мисли я бяха навели описанията на Селестен за светския живот на графа. Бедната Розали не можеше да подозре, че Ели дьо Валроме, малката красива монахиня, има голям дял за неочаквания интерес, който граф Дьо Шансеней прояви изведнъж към „Благословеното обиталище“.

Беше си съставил малък план, за да може отново да види девойката. Разчиташе да замине след два дни, за да довърши предприетата из Средиземно море обиколка, както беше вече писал на баба си, а след това да се завърне тук, без да уведомява никого и да се помъчи да срещне госпожица Ели дьо Валроме, преди госпожица Антоанет да е узнала за завръщането му.

Любовта и желанието му да излезе победител над старата леля се бяха съчетали в един порив, който вдъхна у Ожие стремеж да надделее всички трудности. Ели ще му бъде толкова по-мила, колкото по-големи усилия положи, за да може да я спечели.

Разчиташе, освен това, че госпожица Дьо Прексей ще се смили, когато види внучката си влюбена. Разчиташе също, че тя ще признае за грешка решението си да осъди младото момиче на самотен монашески живот, какъвто самата тя беше водила.

На втория ден след като беше получил писмото от баба си, господин Дьо Шансеней се отправи за Гукси, за да присъствува на голямата неделна служба. Розали случайно му беше казала, че госпожица Ели свири в църквата, а понякога и пее. За да я види и чуе, Ожие, който отдавна вече беше забравил неделните си задължения към религията, реши да иде в старата църква.

Настани се така, че да може да вижда хармониума, а сам да остане незабелязан от госпожица Антоанет. Без да обръща внимание на интереса, които беше предизвикал, с нетърпение очакваше появата на трите монахини. Малко след това те влязоха в църквата и веднага се отправиха към стола от резбовано дъбово дърво. Там заеха своите места госпожица Дьо Прексей и госпожица Дьо Валроме.

Ожие наблюдаваше профила на младата монахиня, седнала зад хармониума. Наоколо се бяха струпали няколко момичета от селото, между които беше и Мелиса, готвачката на „Благословеното обиталище“, внучка на Розали. Момичетата пееха повече с желание, отколкото с талант, под диригентството на младата монахиня. От време на време се разнасяше и нейният глас. Не беше школуван, но в неговата звънливост се криеше особена прелест, сякаш красивата девойка го сдържаше, за да не се понесе над всички останали гласове.

Красивата Ели беше всецяло погълната от ролята си на акомпаняторка и диригентка. Беше изпаднала в някакъв религиозен възторг. През време на малките почивки тя се обръщаше към олтара и душата й потъваше в най-искрена молитва.

Когато я видя такава, Ожие започна сериозно да се безпокои. Да не би наистина всецяло да е отдадена на религията? Да не би тъкмо поради това да изглеждаше така уверена в своето бъдеще?

Вече бе казала: „Тук ще живея до края на живота си“.

Да, докато бъдат тук госпожица Антоанет и госпожица Матилд. А сетне, останала сама и свободна, може би ще се посвети всецяло на бога.

Дьо Шансеней се мъчеше да избие от главата си тази мисъл, която беше зародила в душата му нов страх. Но тя го обладаваше все повече, особено след като се връщаше в „Благословеното обиталище“ или когато се разхождаше из градината, придружаван от кучето Лио, което много бързо се беше привързало към него.

Размисляше, потънал в мечти, малко изненадан от обрата на нещата.

„Изглежда, че необикновено много държа на тази малка Ели… От друга страна, винаги съм смятал, че любовта се явява непременно пречка в живота, поради което трябва да се избягва… Но ето че и аз съм попаднал вече в клопката. Това е просто смешно!“

И все пак той не се опитваше да се бори сериозно срещу едно така силно и ново чувство, което беше породило в душата му неспокойство. Ели му се струваше като осъществяване на идеал, който винаги беше живял в него неясен и неопределен. За него това беше идеал за жена. Беше намерил у Ели нещо, което ценеше особено много — деликатна душа и сърце. Твърде изтънчен наблюдател в своята светска среда, той умееше да схване у всяка жена кокетството, тайните амбиции, дребните непостоянства и лукавства. Но от всичко това у Ели нямаше и следа. Тя се смущаваше от погледа му и трепереше, докато бяха разменили няколко думи насаме. И чувствуваше, че младият човек й отделя особено внимание…

С големи усилия се сдържа, за да не изрази пред нея искрения си възторг. Днес обаче всички негови почтени намерения се бяха изяснили — той искаше красивата монахиня да се влюби в него! Само по такъв начин тя би могла да му стане помощник в неизбежната борба за сломяване волята на госпожица Антоанет.

Това не би била най-тежката задача за него. Знаеше, че никоя жена не е могла да устои на неговата привлекателност. А щом към всичко това се прибавеше и любовта, желанието му това хубаво момиче да бъде негово, той не се съмняваше, че младата монахиня скоро ще бъде победена. И ще бъде негова завинаги.

Докато обикаляше из градината за втори път, Ожие чу камбаните на църквата в Гукси да бият за вечерня. Младият човек веднага си спомни за посещението, което възнамеряваше да направи на свещеника, преди да замине. Това беше задължителна учтивост, особено след като бе затвърдил намерението си да задържи „Благословеното обиталище“. Освен това свещеникът можеше да му бъде ценен помощник, в случай че старата монахиня излезе несломима.

Господин Дьо Шансеней погледна часовника си. Беше време да върви. В къщата на свещеника щеше да пристигне около четири часа, минавайки по страничен път, така че да види колкото се може по-добре околността, чиято красота сега ценеше твърде много…

Влезе вътре, за да се приготви. Когато мина през салона, срещна Мелиса, младата готвачка. Тя беше твърде хубаво момиче, което почти винаги гледаше към земята. Сега погледна новия си господар с изненада, в която се долавяше възторг. Върху неговите устни се появи иронична усмивка и той помисли: „Смел поглед, щом те погледне право в очите… Всичко това още не значи нищо… Тия евини дъщери имат нужда от лоялна и силна душа“.

След това се усмихна добродушно и дискретно, изкачвайки се по старата дъбова стълба.

„Ето как се превръщам в моралист. Това ми допада. Ще го разправя след няколко дни на Уили на яхтата. Той дълго ще се забавлява…“

VI

След час граф Дьо Шансеней вече звънеше в дома на свещеника.

Свещеникът му отвори вратата и го отведе в една малка приемна стая, скромно мебелирана с най-необходимото — маса, стар шкаф и няколко стола, изплетени много отдавна.

Когато Ожие му съобщи, че „Благословеното обиталище“ няма да бъде продадено, свещеникът прояви задоволство:

— Вижте, господине, ние, свещениците, винаги се страхуваме от вмъкването на някой неподходящ човек в нашето паство. И без това днес е така трудно да се управлява една енория. По-добре тази къща да остане затворена, отколкото да бъде продадена. Кой знае какво семейство би се настанило в нея!

— Разбирам опасенията ви, отче. Както виждате обаче, „Благословеното обиталище“ ще остане собственост на семейството, на което винаги е принадлежала. Ще оставя тук Розали заедно с внучката и, за да се грижат за имота.

Свещеникът попита с поглед, в който можеше да се долови симпатия и тъга:

— Нали пак ще се виждаме, господин графе? Знам много добре, че тази стара къща е доста самотна, но в замяна на това околността е интересна, а има и дивеч в изобилие… Не сте ли ловец?

— Страстен ловец, отче. Но дребен и едър дивеч ме чака и в нашето имение Саржак в Беарн. Това не значи, че няма да идвам никога тук. Ще се отбивам, когато стана истински господар на това имение.

И господин Дьо Шансеней умело обърна разговора към красивите околности на Гукси и заговори за замъка Прексей.

— Интересна постройка! Бях завчера там и посетих дамите, които я обитават. Занесох на госпожица Дьо Валроме малък подарък, спомен от покойната й приятелка.

— Да, госпожа Дьо Валей нежно обичаше това дете, което се държеше към нея като истинска дъщеря. Младата Ели има великолепен характер, деликатна душа и умее да съчетае искрената детска веселост със сериозно поведение. Служи за пример на по-младите момичета от епархията. Между Ели и покойната госпожа имаше нещо много по-сродно, отколкото между Ели и госпожица Дьо Прексей.

— Разбирам ви. Госпожицата и на мен се стори твърде сурова.

Свещеникът се усмихна.

— За онзи, които не я познава добре, е така… Аз обаче твърдя, че това е жена, която е трябвало да бъде такава. Страдала страшно много, защото е имала живо, енергично и гордо сърце, което се е възмущавало от подлите измени на мъжете.

— Розали ми разказа за една нейна сестра, която на младини била твърде нещастна.

— Да, госпожа Дьо Валроме, майката на госпожица Матилд. Тя дошла в Прексей, за да умре, бягайки от своя недостоен съпруг. След това синът й, Жак дьо Валроме, тръгнал по пътя на баща си, опропастил жена си и умрял някъде в чужбина. Тя обаче не била в състояние да проживее смъртта на съпруга си, когото обичала твърде много. И ето как монахинята Дьо Прексей станала единствената покровителка на това прелестно и нежно сираче…

— Това обяснява прекомерната предпазливост, с която се отнася госпожица Дьо Прексей към мъжете.

Абат Дембри погледна господин Дьо Шансеней и като долови върху лицето му лека ирония, се усмихна добродушно.

— Нима тя вече успя да го прояви и в отношението си към вас, господине?

— Да, в общи линии… Не бях посрещнат от нея с отворени обятия, в това мога да ви уверя.

Свещеникът леко кимна с глава:

— Да, да, разбирам.

След кратко мълчание господин Дьо Шансеней попита:

— Вярно ли е, че тя не позволява на племенницата си да се омъжи?

— Не знам дали непосредствено й е забранила да встъпва в брак, но във всеки случай й е описвала мъжете в такава светлина и брака като такова страшно приключение, че бедното момиче едва ли ще може да отмине всичко това без внимание. Тя е добра и честна душа.

Говоря за госпожица Дьо Валроме. Набожна е, милостива. Нейният характер обаче е твърде пасивен, така че тя не е била в състояние да спре влиянието, което леля й винаги е упражнявала над младото момиче.

— А младата госпожица също ли е била лесна плячка за схващанията на старата госпожица Дьо Прексей? Защото, както ми разправяше Розали, госпожицата е решила да запази завинаги моминството си, така както това и е внушавала госпожица Антоанет?

— Не знам… Все пак госпожица Ели още не е достигнала възрастта, когато е време да се мисли за брак. Но познавайки схващанията на госпожица Дьо Прексей, много се съмнявам дали тя е решила да обвърже така решително младата госпожица… От друга страна, тя я насочи към монашеството в една толкоз млада възраст, какъвто е бил случаят и с госпожица Дьо Валроме.

— Да, това наистина е необикновено за днешните времена. Но щом младото момиче не е дало обет за вечно моминство, тогава тя с нито не е обвързана… Може би ще прояви по-силен характер от леля си и ще отхвърли идеите й, които са почтени, но от друга страна — твърде деспотични.

Свещеникът поклати глава:

— Тя има воля… Има по-силен характер от госпожица Матилд, но дължи всичко на леля си. Тя й е признателна и храни към нея дълбока любов. Ето защо съм убеден, че никога няма да се противопостави срещу волята на леля си, дори и когато всичко това й донесе мъки и страдания.

Тези думи помрачиха надеждите на господин Дьо Шансеней и без да изрежда каквито и да е факти, той се задоволи да отбележи:

— Такава воля е твърде смирена в своята амбиция. Нима, отче, не намирате, че е така?

— Безспорно, аз не одобрявам държането на госпожица Дьо Прексей, в това можете да бъдете уверен. Както и вие сам признавате, нейните схващания заслужават почит, що се отнася до опасенията, че това бедно дете може да бъде изложено на разочарованията, които понякога носи бракът… Тя обаче отива твърде далеч и от отделните нещастни случаи обобщава. Би отишла и още по-далеч, ако се реши да окаже съпротива на племенницата си, в случай, че й се направи някое хубаво предложение.

В това време Ожие си мислеше: „Значи ще срещна, в нейно лице наистина решителен противник, а в лицето на свещеника, в случай на нужда — един съюзник“.

Използувайки повода, който му даваха последните думи на свещеника, той пожела да се осведоми повече за живота на младата монахиня.

— Дали тя няма да се привърже към монашеския живот, щом така са се държали с нея още от най-ранна възраст?

— Не знам. Засега още няма такива признаци. Твърде млада е и понякога се проявява като същинско дете… Тъкмо това най-много се е харесвало на покойната госпожа Дьо Валей.

Разговорът премина към покойницата. След това господин Дьо Шансеней се раздели сърдечно със свещеника, които дълго време наблюдава от прага на своята къща как се отдалечава новият господар на „Благословеното обиталище“. Симпатия, примесена с известна меланхолия, се появи в погледа на свещеника и той прошепна, поклащайки глава:

— Чувствува се, че има честни намерения. Колко жалко, че и така надарен човек нерядко опропастява своя живот.

На следващия ден господин Дьо Шансеней получи следната телеграма:

„Благословеното обиталище“ е твое.

Той нито за миг не беше се усъмнил в доброто отношение на баба си. Тя и съпругът й в своята страстна привързаност към единствения си внук бяха възприели като правило да задоволяват всички негови прищевки още от дете. Ето защо в моментите, когато се отдаваше на зрели размишления, той идваше понякога до заключението, че при такова възпитание трудно ще стане светен, а дори и един обикновен, сериозен човек.

На следващия ден той напусна Гукси, без да разкрие на Розали намерението си да се върне наскоро в „Благословеното обиталище“.

„Ла Либела“ го чакаше в пристанището на Неапол. Той бе посрещнат с голям възторг от своите приятели, които го ценяха твърде много. Сари обаче изпита горчиво разочарование. Радостта й беше посрещната от господин Дьо Шансеней със студенина, която веднага разби всичките й илюзии.

Какво се беше случило с него през време на краткото отсъствие? Сари не беше в състояние да узнае това от самия Ожие и веднага започна умело и лукаво да разпитва останалите. Ожие се задоволи да опише накратко гостуването си в Гукси, преструвайки се, че е отнесъл оттам само незначителни впечатления.

Сари обаче казваше на майка си:

— Уверен съм, че във всичко това е замесена жена… Долавям в очите му мечтателност, в тях често пъти е проблясвал жив пламък, какъвто бих искала да доловя, когато се загледа в мен. Той е влюбен, в това съм уверена! А аз съм играчка! Играчка и нищо повече.

— Чакай, миличка, не всичко е загубено! Опитай се така да го завладееш, че той да забрави жената, която обича, ако такава съществува. Може би това е само период на временна фантазия и каприз, на особено настроение, с което ти ще съумееш лесно да се справиш.

Сари продължаваше да клати глава. Майка й не беше в състояние да я убеди. Тя беше несравнимо по-хитра от майка си и веднага беше доловила у домакина емоционалната промяна.

Все пак не падна духом и не искаше да се признае така бързо за победена. Вече бе силно влюбена в графа, а освен това имаше твърде високо мнение за себе си и това й вдъхваше увереност, че ще може да спечели в края на краищата Ожие.

Плановете й обаче останаха без резултат. Ожие беше напуснал Гукси с неизличими впечатления и оставаше напълно равнодушен към любовта на красивата унгарка. Когато наблюдаваше снимката на Ели, която беше взел от албума на покойната си сродница, той се възхищаваше от деликатното лице, от очите с мистериозна и все пак детинска дълбочина, от малките й устни и веселата им усмивка. В такива моменти лицето на младия човек излъчваше презрение, което с мъка успяваше да прикрива от наблюдателната Сари. Прелъстителната девойка, която сега го преследваше като сянка, имаше нещо подозрително и неясно в усмивката си. В очите й нямаше искреност, погледът й беше или решителен, или лукаво добродушен, според случая. Това го дразнеше.

„Сигурно е, че тази унгарка е доста интересна и безспорно красива. Но това е същество, което няма душа, което се вслушва само в инстинктите си. Тя е интелигентна, но преди всичко хитра. Но няма да постигне пред мен успех с амбициозните си намерения. Не, Сари Дукза, вие никога няма да станете графиня Дьо Шансеней!“

В такова настроение, обладан от желание да се върне час по-скоро в „Благословеното обиталище“, Ожие изпита истинско удоволствие, когато след две седмици настъпи краят на морската обиколка. Двете дами се разделиха с него любезно, което обаче не намери съпричастност у младия граф. Господин Дьо Шансеней се държеше резервирано. Вече нямаше намерение да продължава тези случайни връзки, особено ако се оженеше за Ели дьо Валроме.

Заедно с братовчед си Уилям Хорн той замина за Саржак. В стария фамилен замък маркиз и маркиза Дьо Шансеней приемаха всяка година много гости, които се стичаха тук, за да вземат участие в големия лов, както и в други забави. Забавите старата маркиза Дьо Шансеней умееше да организира така, както никой друг, в компанията на своите сродници — млади мъже и жени, както и прелестни момичета. Ожие също така помагаше на своите баба и дядо да посрещнат колкото може по-добре гостите си. Сам той чувствуваше страст към това аристократично развлечение — лова, страст, която навярно бе наследил от своите прадеди. Ловът, устройван в Саржак, беше най-известният в цяла Франция. Господата се бореха за честта да вземат участие в него, а красивите гостенки мечтаеха за флиртове с младия граф през време на своето пребиваване в Саржак…

Госпожа Дьо Шансеней за малко не си загуби ума, когато на другия ден след пристигането на своя внук узна, че той е решен да прекара известно време в „Благословеното обиталище“.

— Казваш в „Благословеното обиталище“!

Наблюдаваше го с такава изненада, че графът не беше в състояние да си сдържи смеха.

— Бабо, като че ли съм ти казал най-необикновеното нещо на света!

— Но какво те правиш там?

— Ще обикалям околността, която много ми хареса, ще ходя на лов…

— Какъв лов? И тук можеш да ловуваш колкото си искаш!

— Да, но ми се иска да променя малко местата. Освен това представете си, че това е една прищявка, оригиналничене или наречете го както искате.

В ъгълчето на устата на графа се появи иронична извивка, която неговата баба много добре познаваше. Тази усмивка сякаш й говореше: „Напразно се измъчвате да узнаете нето повече!“.

— Но нашите гости? Какво ще кажат за всичко това?

— Ще им предадете, че съм задържан там по работа. Впрочем нямам намерение да се бавя дълго време.

Маркиз Дьо Шансеней, който слушаше целия разговор, без да каже нито дума, намигна на любимия си внук:

— Хайде, не настоявайте повече, Мадлен! Вероятно там има някое хубаво момиче. Трябва да е дяволски красива, щом Ожие се е решил да се погребе в оная стара постройка.

По устните на младия човек заигра загадъчна усмивка, но той продължи да мълчи. Ожие не искаше никому да повери своята тайна, освен на Уилям, дискретния и сериозен характер на когото той твърде много ценеше.

Мод Дорилен, една от сродниците му от Англия, за която се знаеше, че е влюбена в него, не успя да прикрие изненадата си от ненадейното му заминаване. Страшно се дразнеше от това, че Ожие не иска да определи колко време ще остане в „Благословеното обиталище“. Най-после тя успя да изтръгне от него следния отговор, който той й даде със заядлив тон:

— Слушайте, драга, нямам намерение да прекарам там цялата есен! Ще ви заваря тук, когато се върна.

— Това ще бъдат дни, откраднати от приятелите, които ще лишите от вашето присъствие.

— Не вярвам, че съм толкова нужен за тяхното добро настроение, Мод!

— За мен сте една много приятна личност и вие добре знаете това.

Лейди Мод имаше прелестни очи — бистри, блестящи и живи. В тях ясно се четяха чувствата към онзи, който беше овладял сърцето й, което досега беше останало безчувствено към мъжете. И погледът й сега открито говореше: „Вие знаете как ви обичам!“. Винаги е приятно да се знае това за една прелестна сродница.

Ожие се шегуваше с леко сърце. Любовта на красивата Мод, твърде горда и недостъпна, ласкаеше самолюбието му. Но не отговори и на тази любов, защото към Мод беше напълно равнодушен.

В този миг, докато Мод го наблюдаваше, Ожие възкресяваше в себе си цвета на виолетовите очи, дълбоки и свенливи, които сякаш се бяха наплашили от любовта. От онази любов, която Ели навярно вече бе заподозряна в душата на младия и красив мъж. И то още в мига, когато беше тръгнала с него по алеята за Прексей.

След като сложи край на всички забележки на баба си и ясно показа на красивата Мод, че са безполезни всякакви увещания за оставане, господин Дьо Шансеней замина за Гукси с автомобил. За своето пристигане не предупреди никого.

VII

Два пъти седмично Ели, придружавана от госпожица Матилд, обикаляше бедните и болните в околността на Прексей. На трите монахини беше останало само колкото да могат да живеят удобно и да поддържат замъка.

Ели обичаше тези посещения. Нейното нежно сърце искаше да принася жертви, да излива своите милости и над други. Госпожа Дьо Прексей констатира това със задоволство: „Струва ми се, че моята Ели има все по-голямо влечение към монашеството. Толкова по-добре, защото по такъв начин ще ме освободи от всички грижи“.

Леля й обаче се лъжеше. Ели наистина беше твърде набожна и добра, но съвсем не обичаше монашеския живот. Досега младото момиче бе имало само едно желание: да прекара целия си живот в Прексей и да остарее като момиче, както беше направила най-старата между тях — госпожица Антоанет, както беше направила и госпожица Матилд. Защото още от времето на нейното детство най-старата монахиня Дьо Прексей постоянно я бе убеждавала, че това е най-хубавият начин, по който би могла да прекара живота си.

За омъжване никога не беше ставало дума. Госпожица Дьо Прексей, която лично се занимаваше с възпитанието и образованието на младата Ели, се мъчеше по всички възможни начини да обвие тоя въпрос с презрително равнодушие. По този начин смяташе, че ще може да моделира по свое желание една чувствителна и сериозна душа. Дори и най-чистият роман не бе попадал между книгите, които й даваха да чете. Старата монахиня веднага проявяваше незадоволство, когато в произведенията на най-сериозни писатели се споменаваше за любов.

„Ах, ако бяха страдали като мен от тази проклета любов, не биха говорили така спокойно за нея“ — мислеше си тя сърдито.

След като беше отгледала своята племенница в самотата на Прексей, държейки я откъсната от света, госпожица Антоанет смяташе, че вече я е примирила напълно с живота, който й бе подготвила. И както някогашните аристократични момичета, които не искаха или не успяваха да се омъжат, но все пак не постъпваха в манастир, така и Ели, подчинявайки се на желанието на старата си леля, беше поискала да бъде приета в един австрийски монашески орден, след като бе дала всички необходими доказателства за своя стар аристократичен род. Госпожица Дьо Прексей вярваше, че по този начин Ели ще продължи след своите лели да живее в замъка, забравяйки, че е неомъжена.

Всички тези комбинации страдаха от една основна грешка: не бяха съобразени с характера на Ели и с нейните стремежи, които тепърва бяха започнали да се очертават.

Госпожица Антоанет гледаше на племенничката си като на интелигентно и послушно дете. В действителност Ели беше такава, но в характера си имаше и още нещо: една прелестна тайнственост, която господин Дьо Шансеней веднага беше доловил като опитен и изтънчен наблюдател.

Ели бе енергична и с жива фантазия, които проявяваше в меланхоличната си самота. Често започваше да мечтае, понякога съвсем несъзнателно.

Възкресяваше в спомените си някогашните обитатели на Прексей, които бяха прекарали в замъка целия си живот. Тук бяха живели млади съпруги и майки, често пъти щастливи, както беше отбелязвано в техните дневници. Тези дневници бяха запазени във фамилията, в тях се срещаха и подобни слова:

„Днес е годишнината от нашата венчавка. Ходихме на църква, за да благодарим на бога за десетгодишното щастие, с което ни бе дарил…

Този ден беше кръстен нашият син Жан Мари Франсоа в капелата на Прексей. Благодаря ти, господи, за хубавия дар, с който зарадва своите верни слуги.

На празника на светите равноапостоли Петър и Павел беше извършена венчавката на нашата дъщеря Ели с Луи Бенини дьо Варзон, маркиз Дьо Сомел.

Блажени апостоли, молете се за тези деца, които се обичат, за да съумеят с достойно сърце да изпълнят всички задачи на своя живот.“

Най-старата монахиня на Прексей беше взела строги мерки, за да скрие от племенницата си всички любовни романи, но й беше позволила да чете дневниците на прадедите на фамилия Прексей. Както беше по традиция, всички момичета от фамилията Прексей, щом станеха на петнадесет или шестнадесет години, започваха да се запознават, посредством дневниците, с живота на своите прадеди. Госпожица Антоанет не беше съзряла никаква опасност за Ели в дневниците, където бяха описани радостите и мъките на семейния живот.

И така, прелиствайки старите дневници, Ели започна да мечтае за неясните и непознати за нея радости, каквито не можеше да предвиди в своя живот.

Ели дьо Прексей, която се бе омъжила за Луи Бенини дьо Варзон, маркиз Дьо Сомел, беше предизвикала особен интерес у младата монахиня. Тя се мъчеше да си я представи в своя собствен образ, защото двете имаха едно и също име. А Луи Бенини, какъв беше той? Ели се забавляваше, представяйки си го като свой любим: едър и рус мъж, елегантна фигура и сериозен поглед. Имаше горди очи, но те можеха да гледат и с необикновена доброта.

Невинните мечти, с които Ели не се занимаваше дълго време, може би щяха да отмрат в душата й, ако младото момиче не се бе запознало с граф Ожие дьо Шансеней.

Той беше рус също като Дьо Бенини от нейните мечти. Висок, с елегантна походка… Имаше горд поглед, очи, които ставаха и добри…

Топлите милувки на погледа на граф Дьо Шансеней Ели никога нямаше на забрави. Щом си помислеше за тях, младата монахиня започваше да чувствува как сърцето й забиваше по-силно и по-бързо. Оставаше изненадана от това колко живо помнеше всички разменени между тях слова… И тогава й се струваше, като че ли е пак до него, там, в алеята, под орехите… Развълнувана и неспокойна, тя разгонваше тези мисли, но те отново и отново се раждаха в главата й. Гордият мъжки силует, с очи, изпълнени с огнен блясък, с леко иронична усмивка, вълнуваха младото й сърце, в което живееше любовта. Да, тя вече обичаше Ожие, без да съзнава това, с искрен и добродушен възторг, примесен с известен страх… Защото госпожица Антоанет не пропускаше нито един случай да представи пред нея силния пол в най-черни и най-грозни краски. Госпожица Дьо Прексей съвсем не подозираше какво става в душата на младото момиче, понеже не беше забелязала в нея никакви външни признаци на промяна. Освен че понякога не беше вече така весела и се унасяше често в мечти.

Госпожица Дьо Прексей беше доволна от бързото заминаване на господин Дьо Шансеней. И през ум не й минаваше, че някога ще се върне в тихия кът на „Благословеното обиталище“. Тя се уверяваше, че всяко впечатление, ако той е оставил такова в душата и сърцето на младото момиче, ще изчезне твърде скоро, защото Ели бе разумна девойка.

И така наглед нищо не се беше изменило в живота на младата монахиня. Тя се справяше грижливо с домашните си задължения, грижеше се за бедните, окичваше с цветя църковния олтар, а в часовете на почивка рисуваше или се занимаваше с музика… По природа тя бе щедро надарена и постигаше добри успехи.

Госпожица Антоанет обичаше да я слуша, когато свиреше стари мелодии на пианото, грижливо съхранено в Прексей. Ели имаше няколко тома нотни тетрадки, подвързани с кожа, белязани с герба на Прексей. Една вечер, когато ги нареждаше, забеляза, че няма една от тетрадките. След като я търси напразно, най-после си спомни, че я е оставила в „Благословеното обиталище“ ден преди да умре госпожа Дьо Валей. Смъртта и последвалите я събития бяха причина да забрави старите мелодии.

Госпожица Дьо Прексей заяви:

— Добре, ще минеш утре край „Благословеното обиталище“ и ще помолиш Розали да ти потърси нотните тетрадки. Не може да стане грешка, защото всяка тетрадка носи нашия герб, а под него е написано и твоето име.

— По-добре да й кажа, когато излезем от църква и тя ще ми изпрати нотите по Мелиса.

— Както искаш, мое дете. Разбирам, че за теб ще бъде трудно да прекрачиш прага на къщата, в която вече няма да видиш старата си приятелка — покойната госпожа Дьо Валей. В такъв случай просто кажи на Розали да ти изпрати нотите.

На следващия ден Ели констатира, че старата камериерка не беше дошла на църковната служба. На излизане от църквата тя каза на госпожица Дьо Валроме:

— Струва ми се, че Розали е или уморена, или болнава. Ще ида до „Благословеното обиталище“ да я видя какво прави, ще потърся и нотите.

— Иди! Аз ще посетя стария Матис, там ще ме намериш.

Разделиха се на излизане от селото. Младата монахиня продължи пътя си за „Благословеното обиталище“.

Както бе забелязала госпожица Антоанет, тежко бе на младата монахиня да влезе в къщата, която криеше спомен за жената, която така много обичаше Ели дьо Валроме. Да види отново празните стаи, всички онези предмети, с които покойницата си служеше или пък се беше докосвала до тях със своята внимателна ръка. Целият тоя интимен кът, в който нейната приятелка беше прекарала последните дни от живота си.

Когато наближи къщата, забеляза, че всички прозорци на първия етаж са широко отворени. И веднага си помисли: „Розали е използувала хубавия слънчев ден, за да проветри стаите. Има право, защото няма да имаме дълго време такова слънце“.

Отвори дървената врата и влезе в двора. В този момент Лио, припнал от постройките за слугите, се отправи към нея, лаейки весело.

Тя помилва голямата му глава, като се мъчеше да успокои радостта му.

— Добър ден, стари приятелю! Но сега ме остави. Остави ме де!

И Ели се отправи към вратата на къщата. Отвори я, както беше правила това в миналото, и влезе в салона. Но изведнъж остана като закована от изненада… руменина се разля по страните й…

На прага на библиотеката се бе появил господин Дьо Шансеней, облечен в елегантен утринен костюм. Изненадата, в която се криеше и задоволство, можеше да се долови в неговия поглед. Очите му погледнаха младата монахиня открито, а ръката му я поздрави радостно. Ели започна да се оправдава:

— Извинете, господине, но не знаех, че сте тук… Дойдох да потърся нещо при Розали…

— Моля ви, госпожице, присъствието ми да не ви притеснява. Пристигнах снощи съвсем неочаквано и това смути малко Розали. Бъдете така добра да влезете, аз ще я повикам…

Господин Дьо Шансеней отвори вратата на салона и се отдръпна, за да стори път на младото момиче.

Ели малко се беше опомнила и отговори със свенливо колебание:

— Но, господине, щом вие сте тук, смятам, че трябва да се обърна тъкмо към вас.

— Какво обичате, госпожице?

Тя му обясни накратко какво я беше довело тук. Ожие се усмихна:

— Разбира се. Това не се отнася до Розали. Но ще ви помоля, госпожице, сама да намерите нотите, които търсите. Чувствувайте се свободно като у дома си, а и сам ще ви помогна, ако ми позволите.

Младата монахиня поруменя още повече и измънка някаква благодарност, влизайки в салона… Господин Дьо Шансеней тръгна след нея и отиде да затвори прозорците на салона, а преди това и капаците. Слънцето падаше върху овехтелите мебели. Беше осветило с лъчите си смутеното лице на Ели, сивата й рокля в елегантни дипли и калугерския й кръст на синята панделка.

— Сега, госпожице, ще бъдете ли така добра да ми кажете мястото, където смятате, че сте забравили вашата нотна тетрадка? Тук познавате всичко несравнимо по-добре от мен.

Младата монахиня посочи един шкаф, който господин Дьо Шансеней веднага отвори. Ели намери нотите много по-бързо, отколкото Ожие би искал… Но младият граф не смяташе да я пусне така лесно. Малката монахиня нямаше да си отиде така бързо, както си мислеше. Днес тя му се бе сторила много по-хубава, отколкото преди заминаването му. Наблюдаваше я с нежен възторг, докато тя прелистваше подвързаното томче с ноти, в което се бяха вмъкнали отделни листове от други музикални парчета. Сърцето му почувствува необикновено вълнение пред тази красота, пред тази чиста младенческа прелест, пред този непорочен цвят, чийто упоителен аромат малката монахиня не бе в състояние да осъзнае. Вдигайки глава, Ели каза с изтънчена усмивка:

— Благодаря ви, господине, и моля да ме извините за безпокойството!

— Не говорете така, госпожице. Напротив, много доволен съм, задето се озовах тук по това време. Защото съм запазил най-хубави спомени за госпожица Ели дьо Валроме, макар и да съм я виждал малко.

Усмивка на фина ирония открехна леко устните му и оживи с особен блясък неговия поглед, чиято топла милувка смути до дълбините на душата младото момиче.

Тя още по-силно поруменя и сведе дългите си мигли, които от време на време потръпваха.

Ожие продължи с тон, в който се долавяше нежна ирония:

— Интересна е тази монашеска титла, особено когато я носи едно такова младо и хубаво момиче като вас. За щастие обаче всичко това няма значение. Не след дълго време сигурно ще се освободите от титлата си, за да се омъжите.

Младият граф видя как дълбок смут блесна в красивите виолетови очи, които го наблюдаваха.

— Да се омъжа… Аз няма да се омъжвам.

Ожие се засмя сдържано.

— О, това още не се знае! Имате ли наистина намерение да последвате примера на лелите си, които са останали госпожици?

Ели не отговори. Изведнъж почувствува цялата неловкост на момента, изпита вълнение под топлия поглед на младия мъж, който й говореше за едно бъдеще, каквото тя никога не си бе представяла. С несъзнателно движение тя сложи малката си трепереща ръка върху главата на верния Лио, който се бе приближил до нея в този момент.

Ожие се усмихваше и не настояваше пред младото момиче да му каже как си представя своето бъдеще. Смущението на малката монахиня ясно му разкриваше истината, невинната й душа започваше да съзира нови хоризонти…

След кратко мълчание той заяви с прелестна любезност:

— Ще ми бъде приятно, госпожице, да си изберете между нотните листи, онова, което ви харесва, и да го запазите като спомен от покойната госпожа Дьо Валей, вашата приятелка. Сам бих ви ги донесъл в Прексей, ако леля ви позволи.

— О, благодаря ви, господине… Не бих искала… Струва ми се, че леля ми…

Малката монахиня бе страшно смутена. Мудно вълнение я заливаше.

— Добре, но все пак ще попитате госпожица Дьо Прексей, нали?

— Да, ще я питам.

Тя направи няколко крачки към вратата. Но изведнъж спря и в очите и проблеснаха сълзи. Беше забелязала пред прозореца креслото, малката масичка за ръкоделие от розово дърво и кошничката.

— Спомнихте си за покойната приятелка? — попита Ожие.

— Често съм седяла тук, до нея! Разговаряхме, тя ми даваше съвети. Толкова добри съвети, които никога не бих могла да забравя… След това започвах да й чета книгите…

— Какви бяха тези книги?

— Религиозни произведения, главно жития, преведени и обяснени… След това и извадки от нашите класици. Госпожа Дьо Валей особено много обичаше Расин. Четяхме обаче само някои места от „Андромаха“ и от „Естер“ и „Атали“.

Ожие забеляза с иронична усмивка:

— Да, разбирам… Като изключим тези произведения, останалите от Расин не са за млади монахини… които са едва на осемнадесет години. Би им вдъхнал мисли, с които те не бива да живеят.

Ели наведе очи, докато хубавото й лице трептеше от вълнение. Тия очи, тия красиви черни очи, които я гледаха! За какви непознати, прелестни неща и говореха те!

Тя продължи към вратата, но Ожие й говореше със същия нежен тон:

— Знаете ли с какво ви сравнявам, госпожице? Сравнявам ви с някой старинен скъпоценен предмет, който попада в ръцете на колекционер, преди останалите да са подозирали за неговото съществуване…

Девойката вдигна очи и в погледа й се прочете неспокойствие и изненада. Очите й се срещнаха с погледа на Ожие, топъл и страстен…

— И този щастлив колекционер ще направи от драгоценния предмет най-скъпото украшение на своя дом. Защото неговата душа, досега напълно равнодушна, е намерила онова, към което се е стремила в дълбините си, без дори да го подозира.

Младият граф се приближи до монахинята и улови горещата й ръка.

— Вие ме разбрахте, Ели, аз ви обичам!… Няма да губя нито минута и ще се явя при госпожица Дьо Прексей, за да поискам ръката ви. Преди това обаче бих искал да знам на какъв отговор мога да разчитам от ваша страна. Бих искал да знам дали не съм ви неприятен?

Преди още Ели да отвори уста, Ожие долови в нейния поглед безспорните признаци на любовта: искрената радост, боязливите колебания на чистата й душа, която в този миг беше открила новите страни на живота. И девойката отвърна с леко потрепващ глас:

— Не зная. Никога не съм мислила върху това!

Графът се усмихваше развълнувано, защото това дете беше породило в душата му най-чиста любов, нежни чувства, каквито никога по-рано не бе в състояние да изпита.

— Е, добре, сега мислете върху това. Но кажете ми дали поне малко ви харесвам?

— Да…

Погледът й обаче говореше много по-изразително, отколкото свенливите й устни.

— И така, ще се съгласите ли да станете моя съпруга, ако леля ви позволи?

— Необходимо е да си помисля. Не мога да ви отговоря веднага.

— Но това не значи отказ, нали?

— Не, разбира се…

Усмивка се появи по фините устни на Ели и една необикновена руменина заля нежното й лице. Това беше достатъчно граф Дьо Шансеней да разбере на какъв отговор би могъл да разчита.

— И така, ще мога ли да намеря днес следобед госпожица Дьо Прексей и да поговоря с нея?

— Да, господине.

И с рязко движение тя се отправи към вратата. Искаше да избяга час по-скоро от погледа му, от който лъхаше нещо така нежно, така страстно… Каза пред самата врата:

— Сега ще си вървя, леля ми Матилд ме чака.

Ожие обаче отново я спря.

— Моля ви, само за момент. Мога ли да ви помоля да не казвате нищо на леля ви, преди да говоря с нея?

Изненада, придружена от известно безпокойство, се появи по лицето на Ели.

— Да не казвам нищо на леля си! Защо?

— Имам основания да подозирам, че госпожица Дьо Прексей храни към брака особени предразсъдъци. Когато узнае причините за посещението ми в замъка, може би ще откаже да ме приеме. Напротив, ако се явя неочаквано, ще мога по-успешно да защитя своята теза. По такъв начин тя ще бъде принудена да ме изслуша.

Сянка на неспокойствие премина в очите на Ели. Младото момиче се замисли.

— Наистина леля ме е предупредила, че съдбата ми е определила да остана завинаги госпожица като нея и като леля Матилд. Никога не са говорили за нещо друго…

— И когато й се е удавал случай, вероятно ви е говорила лоши неща за нас, бедните мъже?

Ели се усмихна, прелестно смутена.

— Да… Но аз… аз винаги съм смятала, че тя малко прекалява…

След това изведнъж извърна пламналото си лице и погледа си, в които можеше да се прочете признание в любов, която вълнуваше в този момент чистата й душа.

— Ще говоря с леля си едва довечера, след като я посетите. Но все пак ще трябва да й кажа, че съм ви виждала тази сутрин.

— Вероятно ще започне да ви разпитва, така че вие да се видите принудена да й разкриете всички подробности от днешния разговор. Бъдете внимателна, моля ви! Ако е необходимо, ние ще й обясним по-късно причините на това премълчаване и тя ще ни прости, уверен съм в това.

— Ах, да, защото леля Антоанет е много добра, макар външно да изглежда така студена. Тя е необикновено предана жена. Дължа й признателност, задето ме е отгледала и обсипала с любовта си, задето с такава грижовност е треперела над мен.

— Струва ми се, че вие сте били много по-откровена с госпожа Дьо Валей, отколкото с госпожица Антоанет?

— Да, наистина, така е и с леля Матилд. Струва ми се, че леля Антоанет е страдала твърде много и затова е станала малко по-затворена в себе си.

„Тя употребява същите изрази, както и свещеникът“ — мислеше си Ожие в този момент.

И Ели повтори с убедителен тон:

— Тя е много добра, сам ще се уверите в това!

— И така, до скоро виждане, госпожице! Може би пак ще ви видя днес следобед в Прексей?

— Може би… Довиждане, господине.

Тя подаде на господин Дьо Шансеней деликатната си бяла ръка. Ожие я улови и като се наведе, сложи устните си леко и внимателно върху малките, тънки, топли и разтреперани в този миг пръсти…

Ели дръпна ръката си с изплашено движение. След това изведнъж напусна салона на „Благословеното обиталище“, отнасяйки със себе си видението на засмените очи, на влюбения поглед на мъжа, който я гледаше с такова нежно състрадание.

Ожие остана сам в салона и започна да се разхожда из него. Чувствуваше се твърде развълнуван. Малката Ели му беше вече така скъпа! И дори при самата мисъл, че леля й може да започне да им пречи, да се противопоставя упорито, почувствува тръпка на неспокойство.

Но не, двамата ще победят! Монахинята е хипнотизирана от нещастието на сестра си и на своя племенник…

Ожие продължаваше да си мисли:

„И когато излезем победители, тогава ще покажем на госпожица Антоанет, че не всички жени са мъченици“.

Наистина той беше готов да обича с цялата си вярност и преданост прелестната Ели с нейните виолетови очи и чиста душа. Край нея и атмосферата на деликатната й нежност и изтънчена интелигентност, която се долавяше под нейната резервираност, той ще забрави скептицизма си и никога няма да съжалява за своето минало.

Преди малко нямаше намерение да говори за чувствата, които малката монахиня му беше вдъхнала. Думите обаче сами се бяха появили на устните му, когато се озова пред това пленително момиче с нежността на ранно цвете.

Сега той беше застанал пред отворения прозорец, загледан в градината, залята от слънцето. Лио се бе излегнал на алеята и гледаше добродушно една бяла котка, изпънала гръбнак недалеч от него. Розали се връщаше от зеленчуковата градина, носеше кошница, пълна с грах.

— Има много тази година, господин графе — рече му старата жена, минавайки под прозореца — Бедната ми господарка много го обичаше!…

И въздишайки, влезе вкъщи.

Ожие за момент бе изтръгнат от своите мечти, но веднага след това потъна в тях. Мисълта за родителите му, починали много млади, го бе навестила точно в момента, когато и той се готвеше да създаде семейство.

Спомни си тъжната история на младата госпожа Дьо Шансеней, загинала при автомобилна катастрофа. И Жан дьо Шансеней, неутешимия съпруг, който обичаше безумно жена си и се помина от тъга по нея след няколко години… И двамата почиваха във фамилната гробница на Шансеней в Саржак… Ожие остана след смъртта им под грижите на дядо си и баба си.

Спомняйки си баща си като офицер от полка на ловците, сериозен и все пак нежен мъж. Беше винаги меланхоличен, откак бе загубил съпругата си. Ожие не помнеше майка си. Имаше обаче нейния портрет, абсолютно идентичен, според твърденията на онези, които са познавали покойната госпожа Дьо Шансеней, майка му Анабел. Погледът й бе бистър и дълбок, който осветяваше лицето й. Зад това изражение можеше да се долови решителна и нежна душа, която Жан дьо Шансеней бе овладял, ставайки твърде млад съпруг на тази жена от елита на обществото.

И Ожие много пъти си мислеше, че би израснал съвсем друг, ако бе отгледан сред нежностите и милувките на своите родители. Днес би изпитвал удоволствието да води полезен живот, да бъде нещо съвсем друго от онова, което представляваше сега… Какво беше той? Видна личност, интелигентен, добър спортист, чиито конюшни, автомобили и яхта задоволяваха всичките му желания…

Обикновено не се спираше дълго време на тези мисли. Тази сутрин обаче те му се наложиха с всичката си сила. В сърцето му се бе промъкнало съжаление, задето не е такъв човек, какъвто би го възпитала неговата майка. И по този начин той би бил достоен за хубавото дете с неговата прелестна невинност.

Той си представяше един друг Ожие — офицер, какъвто беше и неговият баща, сериозен и съвестен в изпълнението на своите задължения.

Младият мъж разкърши нетърпеливо плещите си и бързо разгони неприятните мисли.

Обичана от него, Ели щеше да бъде щастлива, беше си го обещал! Какво го интересуваше всичко останало? Какво го интересуваше миналото, от което той равнодушно извръщаше глава?

И Ожие си мислеше: „Безспорно е, че майка ми би я обичала, искрено би се радвала на направения от мен избор“.

И сърцето му започна да бие по-живо… Чувствуваше се щастлив, мислейки си за красивото поруменяло лице, за хубавите й светли очи, в които бе доловил завидното обещание за любов.

VIII

Бързайки, Ели отиде в къщата на стария селянин, за когото се грижеше нейната леля Матилд. Девойката бе тъй смутена, че сякаш бе изпаднала в някакъв унес. Питаше се дали е будна…

Потръпваше от радост и едновременно от боязън. Щом си помислеше за погледа и думите на младия граф, се чувствуваше така щастлива, че чак се плашеше от това.

Тя искаше да стане негова жена! Той й беше признал, че я обича…

Как й говореха неговите очи в този момент! Тези очи, които така бързо я бяха покорили със своя блясък!

Сърцето й вече принадлежеше на непознатия до вчера мъж. Чувствуваше, че в бъдеще Ожие дьо Шансеней ще бъде онзи, който или ще й причини страдания, или ще я направи щастлива. Да, този мъж, за когото в действителност не знаеше нищо…

И това я безпокоеше. Дали не извърши глупост, доверявайки се на онова, което той й бе наговорил? Не трябва ли да разправи всичко това на лелите си?

Не, не, в никакъв случай, особено на леля Антоанет! Тя знаеше, че леля й Антоанет не одобряваше новия господар на „Благословеното обиталище“. Младото момиче беше забелязвало много пъти вродената й неприязън към мъжете. Ако й каже, че не иска да приеме господин Дьо Шансеней?

При мисълта, че леля й може да откаже на графа или пък може да се появи някаква непредвидена пречка, Ели потрепери от главата до петите.

Най-сетне девойката влезе в къщичката, в която госпожица Матилд се бореше с болестта на стареца, който упорито отказваше да бъде настанен в приют. Казваше, че желае да умре в къщата си.

— Но, нещастни ми Матис, тук няма кой да ви гледа. Децата ви са заети с работа, а освен това и не са особено любезни с вас…

— Това няма значение, госпожо. Ще си умра тук, също както жена ми, бог да я прости.

Двете жени, изморени от усилията, които бяха положили, за да убедят стареца, се разделиха с него и се отправиха към замъка.

Най-напред вървяха мълчаливо. След това госпожица Матилд погледна племенницата си.

— Намери ли Розали?

— Не, лельо, прие ме господин Дьо Шансеней!

Топла червенина се появи по страните на Ели. Госпожица Дьо Валроме повтори изненадано:

— Господин Дьо Шансеней! Как така?…

— Той се е върнал вчера. Никого не е уведомявал за пристигането си.

— Ах! Значи си го видяла! От кого поиска позволение да вземеш томчето с ноти? Но то не е у теб?

— Той лично ще го донесе в Прексей, лельо. И в това време…

Младото момиче прекъсна думите си и се наведе към госпожица Дьо Валроме, която наблюдаваше с изненада възбуденото й лице и хубавите блестящи очи.

— Ах, лельо Матилд, само ако знаехте какво ми каза той… Какво поиска той от мен!

Изненада се появи в спокойните очи на монахинята.

— Какво ти е казал! Какво, дъще моя…

— Каза ми, че иска да се ожени за мен. Ще поиска ръката ми от леля Антоанет днес следобед…

— Ще дойде да поиска ръката ти!

Истинска изненада тресеше госпожица Матилд.

— От леля Антоанет? И ти не си го предупредила, че това… че това е невъзможно?

Неспокойствие сви сърцето на младата монахиня.

— Но, мое дете, леля ти Антоанет смята, че ще бъде по-добре за теб, ако изобщо не мислиш за брак…

Младото момиче направи недоволно движение.

— Аз обаче смятам, че, напротив…

Госпожица Дьо Валроме въздъхна леко, когато долови вълнението по пламналите страни на Ели и светлия пламък, който излъчваха очите и. Тя улови ръката на Ели и я попита нерешително:

— Би ли се омъжила за него? Харесва ли ти този млад човек?

— Да, лельо… Аз… аз вярвам, че с него ще бъда щастлива.

— Бедното момиче! Страхувам се, че леля Антоанет…

Ели извика, като стисна ръцете си:

— Ах! Недейте ми казва, че ще откаже… Не ми казвайте, че леля Антоанет няма да се съгласи. Нима не разбирате! Та вие никога не бихте отказали…

— Въпреки всичко страданията са животът на този свят. Един страда повече, друг по-малко. И всичко това сетне се забравя. — Госпожица Валроме поклати глава. — Леля Антоанет обаче се страхува за съдбата на всички ония, които обича. Да, защото те са изпадали в страшни изкушения и са се погубвали.

Двете жени млъкнаха и продължиха пътя си. Изкачваха се с отмерени крачки по нанагорнището, което водеше за Прексей. Светлината на есенния ден се бе разстлала над хълмовете, над дърветата, които вече бяха започнали да се обличат в златожълтите есенни дрехи. И в долината, сред планинския венец, изчезваше и последната следа от мъглата под златистия блясък.

Безпокойство обхвана Ели и разтърси всичките надежди, цялата й радост. Леля й Матилд смяташе, че схващанията на леля й Антоанет няма да се променят. От друга страна, невъзможно беше тя да откаже само заради това да изслуша човека, който ще поиска ръката на племенницата й.

Малката монахиня се обади след продължително мълчание:

— Вие няма да казвате нищо на леля, нали, лельо Матилд? Господин Дьо Шансеней трябва да дойде днес следобед и не бива да я накараме да се скрие, за да не го приеме.

— Да, разбирам…

Ели зашепна с разтреперан глас:

— Ах, лельо Матилд, вие ме плашите.

Госпожица Дьо Валроме въздъхна и погледна състрадателно племенницата си. След кратко мълчание забеляза:

— Ти едва познаваш този млад човек… Не знаеш какъв е той, колко струва. Ясно е, че е добър, приятен, но това не е достатъчно… Животът налага и други изисквания.

— Разбира се, обаче от леля Антоанет искам само да не отблъсва господин Дьо Шансеней, да изчака да го опознае по-добре и тогава да вземе решение. Така би било твърде разумно.

— Така е. Впрочем и ти си твърде сериозна, въпреки че си тъй млада, и сама добре ще обмислиш една такава сериозна стъпка в живота. Господин Дьо Шансеней обаче е направил грешка, като е говорил най-напред с теб. Това не е напълно коректно и ако леля Антоанет узнае…

Ели отново пламна.

— Да, може би той щеше да направи по-добре… Но искаше да чуе моето мнение, преди да се обърне към леля Антоанет.

— И какво му отговори ти?

— Не му отказах… Казах му, че искам да си помисля.

Госпожица Матилд продължаваше да въздиша притеснено.

По-добре осведомена за настроенията и схващанията на госпожица Антоанет, отколкото беше племенницата й, тя знаеше на каква съпротива ще попадне Ели. Предчувствуваше близките страдания на това дете… Беше почувствувала волята на Антоанет сама над себе си, когато още беше момиче на двадесет години, мечтателно и малко романтично. Тогава се беше влюбила в един приятен съсед. Госпожица Антоанет обаче отстрани човека и заяви решително, че стигат вече жертвите, които са дадени. Била свидетелка как от нещастен брак са починали две жени от фамилията Валроме.

В замъка госпожица Валроме и Ели завариха госпожица Антоанет, ангажирана в разговор с наемателя на именията й. Той я уверяваше, че годината била лоша и че е в състояние да заплати само две трети от наема. След този разговор госпожица Прексей се яви при тях с твърде сериозен израз на лицето си и по време на обяда разговаряше с племенниците си за своите грижи.

— Този Бардилас е малко безхарактерен човек. Работите през тая година му вървяха добре, макар да твърди противното. Не знам как ще се справя с тези намалени приходи, защото бюджетът ни си остава същият. Освен това трябва да се ремонтира и лявото крило на замъка.

Грижите толкова бяха погълнали старата монахиня, че дори не й мина през ума да попита Ели дали е ходила в „Благословеното обиталище“. На девойката това й беше дори приятно, защото се опасяваше, да не би да забележи силното й вълнение, ако заговори за господин Дьо Шансеней.

Следобед госпожица Дьо Прексей се оттегли, за да прегледа сметките си и повика и госпожица Матилд да й помогне. Ели взе една книга и се качи в стаята си. Намести се до прозореца и зачака пристигането на младия граф.

Колко неспокойна и развълнувана беше младата монахиня! Желания и опасения се рояха в нейната нежна, крехка и неопитна душа. Тя, която беше така жизнена и трудолюбива, сега местеше книгата си от коляно на коляно, потънала в мечти. По очите й се долавяше необикновено вълнение, а сърцето й продължаваше да бие все така неспокойно. Сякаш и сега чуваше думите, които беше произнесъл със своя топъл и приятен глас господин Дьо Шансеней: „Вие ме разбрахте, Ели. Аз ви обичам…“.

„Любов!…“ Тя никога не беше чувала да се говори за любов. Сега, когато изведнъж за нея се разкри тайната, схвана, че думите, които говорят за любов, са по-други, по-меки и по-увлекателни…

Любовта безспорно беше свързала, някога и Ели дьо Прексей с Лун Бенини дьо Варзон, маркиз Дьо Сомел.

Сега любовта се бе появила, за да я навести и нея в самотата й. Бе дошла, за да й донесе радост, но едновременно с това безпокойство и страх.

Слаб слънчев лъч проникна над младото момиче и започна да милва копринените й коси. Малката монахиня със сведен поглед наблюдаваше пръстите си — тънките хубави аристократични пръсти. Потръпна от вълнение, когато си помисли за топлото докосване на влажните устни на Ожие…

Вдигнала очи, тя изведнъж видя през прозореца в далечината високия красив силует на младия граф. Сърцето й заби живо.

„Само дано го изслуша леля ми! Само да не му откаже!“ — мислеше си с тревога тя.

IX

Господин Дьо Шансеней се озова лице срещу лице със старата монахиня, която остана страшно изненадана от появяването му. Той й обясни причините, които го бяха довели, като сложи томчето ноти на масата.

— Пристигнах тази нощ, защото имам работа тук. Ето томчето с ноти, което принадлежи на госпожица Дьо Валроме.

— Не е необходимо така да се стараете, господине. Не знаех, че племенницата ми е била в „Благословеното обиталище“.

— Имах удоволствието да я посрещна. Тя искаше да вземе със себе си томчето с ноти, но аз й казах, че ще се явя днес лично в Прексей, защото имам намерение да поискам нещо от вас…

— Да искате нещо от мен?

Младият граф беше забелязал как старата монахиня става недоверчива. Продължи обаче със същото спокойствие, макар в душата си да чувствуваше необикновено вълнение.

— Не бе възможно да видя госпожица Дьо Валроме и да остана равнодушен. Веднага се влюбих. Искам ръката й… Затова съм дошъл, госпожице. Безспорно много по-учтиво би било тази постъпка да бе направил моят дядо. Вие обаче знаете, че съм сирак и че съм напълно свободен да разполагам със себе си.

Госпожица Дьо Прексей го прекъсна с решително движение. Лицето й изведнъж се промени и изпълни с кръв. Строгите блестящи очи на старата монахиня се впиха в господин Дьо Шансеней.

— Вие искате ръката на Ели дьо Валроме!… Искате ръката й, след като сте я видели два-три пъти!

— Няма нужда човек да я вижда многократно, госпожице, за да може да прецени какво струва тя!

Старата монахиня се засмя иронично и продължи:

— Истина е, че само като я видите, за вас ще бъде достатъчно да констатирате, че тя е много добра жертва. Добра и хубава жертва… Освен това и твърде неопитна, за да я лъжете и изневерявате, без да имате от нейна страна каквато и да било съпротива, поне за известно време, докато и тя най-сетне схване истината.

— Госпожице!

Тя го погледна презрително.

— Вярвате ли, че не знам кой сте? Богат кавалер, който няма никакви задължения. Какъв е бил вашият живот досега? Бихте ли се решили да ми се изповядате?

Въпреки че за момент се смути от неочакваното и енергично нападение, господин Дьо Шансеней не се остави да бъде победен още в началото и отговори на старицата хладнокръвно:

— Истина е, че съвсем не се смятам за безукорен мъж. Вие обаче ще можете да се осведомите, госпожице, за мен и ще се уверите, че Ожие дьо Шансеней е бил винаги честен човек.

— Да, да… като моя зет Еймар дьо Валроме, като моя племенник Жак. И нещастните им жени починаха от мъка, напуснати и унизени след толкова страдания и обиди. Както виждате, имах отличен опит от миналото, който не ми позволява да ви дам племенницата си за съпруга, нали, господин Дьо Шансеней?

Старата дама се изправи, готова пак да вземе инициативата с агресивното си държане. По лицето й се четеше нескривано възмущение.

Ожие отговори с пресилено спокойствие:

— Но, госпожо, не всички бракове в света са така нещастни. Бракът например между баща ми и майка ми беше един от съвършените. И аз съм сигурен, че ще направя госпожица Дьо Валроме щастлива… Няма да й причиня неприятни изненади, защото я обичам дълбоко и искрено.

— И те разправяха същото преди венчавката. Много добре знам всичко това, господине… Имам горчив личен опит. И тъкмо затова не искам Ели да опитва неизвестностите на брачните авантюри… Да, има добри и щастливи бракове, но така се е случило, че последните поколения от рода ни са нещастни в брака. Свидетелка съм как е страдала майка ми. И сама не съм била по-щастлива от нея. След това дойде редът на по-малката ми сестра, а сетне — на жената на моя племенник. Не, господине, това е вече достатъчно! Искам да предпазя моята нещастна Ели от подобна съдба, както вече направих и с племенницата си Матилд. Ако тя послуша моите съвети, няма да се омъжи. Във всеки случай няма да дам моето малко и неопитно момиче на човек като вас.

Ожие стана и заяви с глас, който трепереше от сдържан гняв:

— Надявам се, че ще си помислите, госпожо, преди да затвърдите това свое решение! Госпожица Дьо Валроме също така има право да каже своята дума. Вие решавате деспотично нейното бъдеще!

— Взимам върху себе си цялата отговорност. Недейте разчита на нищо, господине! Ели е сериозно момиче и има правилни схващания, тя много добре ще разбере основанията, които ме карат да ви откажа, в случай, че бих намерила за полезно да й съобщя за направеното от вас предложение. Но впрочем вие може би вече сте й говорили?

— Да, госпожо, говорих по тоя въпрос тази сутрин с госпожица Ели. По един извънредно коректен начин, бъдете уверена в това. Изложих и чувствата си и своето силно желание да стане моя съпруга.

В погледа на старата монахиня блесна искра на недоволство.

— А тя нищо не ми е казала!… Вие сте искали да я убедите, да овладеете моминското й сърце, да имате срещу мен съюзник… Е, добре, господине, вие ще останете излъган в сметките си. Недейте да мислите, че някога те променя решението си, както и да сте повлияли на моята племенница!

— В такъв случай, госпожице, не ми остава друго, освен да си вървя, като ви помоля да приемете моите искрени съжаления, задето съм ви обезпокоил.

Графът се раздели с нея, учтив до последния момент, макар в действителност душата му да кипеше от гняв и възмущение.

Когато той си отиде, госпожица Дьо Прексей известно време остана неподвижна. По лицето й се четеше необикновено безпокойство. След това излезе с тежки стъпки от салона, изкачи се по каменните стълби на горния етаж и влезе в стаята на Ели.

Младото момиче продължаваше да мечтае с отпуснати ръце над своето ръкоделие. Когато видя старата монахиня, почувствува как тръпки я полазиха от главата до петите… Лицето й изведнъж пламна.

Госпожица Дьо Прексей се приближи до младото момиче и седна до него. Погледът й се впи в неспокойните очи на девойката.

— Ели, защо си сметнала, че трябва да скриеш от мен разговора, който си имала сутринта с господин Дьо Шансеней?

— Лельо, мислех да ви кажа… Впрочем леля Матилд знае всичко… Веднага й казах всичко… казах й го веднага… веднага щом се срещнахме… Казах й и как ми поиска ръката… Той обаче изяви желание да не ви казвам нищо, преди да поговори с вас.

— Да, защото е подозирал, че няма да приема неговата молба. И ти… Ех, ти си направила онова, което е поискал този непознат, който те е омаял със златни слова. Мъжете така умело правят това, за да увлекат лековерните девойки.

— Лельо!…

Младото момиче се наведе и улови ръката на старата монахиня.

— Простете ми! Не съм имала намерение да ви обиждам, драга лельо Антоанет!

— Знам… Ти обаче си отстъпила за момент под негово влияние. Сега всичко вече е свършено, уверена съм в това. Няма да говорим повече по тоя въпрос.

Ели се изправи. Лицето й леко пребледня.

— Вие, лельо… нима вие му отказахте?

По лицето на старата дама мина едва забележима тръпка.

— Да! Това беше единственият отговор, който можех да му дам.

— Защо?

В погледа на Ели засвети безпокойство и вълнение. Гласът на леля й беше добил повелителен тон.

Госпожица Антоанет отново потрепери и отговори с горчивина:

— Оставила си се да те увлекат, защото си невинно същество, което има доверие към другите. Защото той е млад и има привлекателна външност. Защото умее да прави комплименти… Така той е въздействувал над въображението ти, бедното ми момиче! За щастие обаче аз съм тук, за да те запазя, за да ти кажа: „Всичко това трябва да се забрави!“.

Ели повтори с разтреперани устни:

— Защо?

— Защото този човек не е достоен за теб, мило дете!

— Откъде знаете това?

— Такова е моето впечатление. И той сам мълчаливо призна това.

Ели още повече пребледня и бавно сведе очи. В тях заблестяха мъка и отчаяние.

Възцари се продължително мълчание. Госпожица Дьо Прексей сложи сгърчените си от ревматизъм пръсти върху студената ръка на Ели.

— Чуй ме, моето момиче… Не исках да говоря с теб по този въпрос още две или три години, но понеже събитията ни изпревариха, нека поговорим още днес.

Ели остана неподвижна. Не беше в състояние да вдигне сведените си очи. Монахинята продължи:

— Вече съм стара и мога да бъда призована пред очите на бога всеки момент. Ти ще останеш сама с леля си Матилд. Тя е слаба и неспособна да те направлява. Ето защо искам да те подготвя срещу изненадите на твоето въображение, срещу увлеченията на сърцето ти. Ели, твоята майка и твоята баба са били най-нещастните жени в брака. Била съм свидетелка колко много са страдали и съм дала клетва, че ще те предпазя от подобна съдба. Ето защо, мое дете, искам от теб и съм уверена, че когато няма да бъда вече между вас, ще направиш следното: Обещай ми, че ще откажеш на всеки, който поиска ръката ти — и сега, и след моята смърт.

Ели продължаваше да стои с наведена глава и отвърна със задавен глас.

— Обещанието, което искате от мен, е твърде тежко, лельо!

— Не прекалявам в исканията си. Държа само да повярваш, че целта ми е да те предпазя от страдания. Ще продължаваш да живееш тук с леля си Матилд, да вършиш благодеяния. После, когато останеш сама, ще намериш подслон в някой манастир, ако не искаш да прекараш до края на живота си в Дьо Прексей.

Неподвижна, Ели като че сънуваше. След това отправи поглед към госпожица Антоанет и заяви спокойно:

— Обещавам ви, че ще направя всичко това съгласно вашето желание, лельо.

В тона и в погледа й можеше да се долови нещо като болезнено равнодушие, което изненада старата монахиня. Кръвта се бе отляла от красивото лице на младото момиче, устните й бяха пребледнели.

Госпожица Антоанет се наведе да целуне челото на племенницата си.

— Ти си умна, Ели, дете мое… Ще разбереш, че искам ти да използуваш моя опит. Хайде, забрави по-скоро този епизод и обуздай въображението си, ти си младо момиче, което не познава живота и неговите разочарования…

Ели отговори със същото спокойствие:

— Да, драга лельо, ще се опитам.

Старата монахиня излезе. По челото й се бе образувала дълбока бръчка на загриженост. Това глупаво дете навярно щеше да страда известно време… Ах, нещастна любов! Нахлула в самотата на младата монахиня Ели дьо Валроме, за да научи и тя колко е тежка и болезнена. За щастие за толкова кратко време тя не е могла да стори големи опустошения в сърцето на младото момиче. Постепенно споменът за граф Дьо Шансеней ще изчезне от паметта й.

В стаята си Ели продължаваше да стои все така неподвижна. Беше обгърнала колене, загледана вяло в портрета на майка си, окачен срещу нея. Майка й, със своето деликатно лице и весела усмивка… На портрета виконтеса Дьо Валроме беше като млада, скоро след своята венчавка.

Една котка изскочи от кошницата и се приближи до прозореца, мяукайки, за да привлече вниманието на господарката си. Ели обаче дори не се помръдна от мястото си.

„За мен не беше трудно да изпълня това искане на леля си и да й дам обещание. Защото… защото не мога да се омъжа за него!“ — мислеше си девойката.

Тя остана така, треперейки с цялото си тяло, докато една сълза прекоси лицето й, последвана от други, все така мъчителни и горещи. Тези сълзи струяха направо от нараненото й сърце, отдало се вече на любовта с целия жар на своята невинност…

В краткия си разговор със старата монахиня Дьо Шансеней се видя принуден да призове на помощ цялото си възпитание на светски човек, за да може да запази своя спокоен тон и да прикрие отчаянието си пред студената и решителна воля на лелята. Той не искаше да задълбочава спора, защото чувствуваше безполезността на всякакви аргументи пред заетата предварително позиция от госпожица Антоанет.

Напускайки замъка Дьо Прексей, той си каза: „Тя няма никога да отстъпи!“.

При тази мисъл почувствува страшен гняв. Защо? Защо в главата на старата госпожица се е вмъкнала тая фикс идея? И затова ли трябваше да се откаже от прелестната Ели, единствената жена, която така живо беше засегнала неговото сърце! Не, не!… Това няма да стане, това не може да стане! Никога няма да признае, че е победен и госпожица Дьо Прексей много се лъже, ако си мисли, че след първия неуспех младият граф ще напусне Гукси. Той също беше надарен с воля, която не така лесно се огъваше пред трудностите. Старата монахиня ще има възможност да се увери в това.

На следващия ден сутринта господин Дьо Шансеней се яви в къщата на енорийския свещеник и води с него продължителен разговор. В същия ден следобед абат Дембри посети Прексей. След кратък незначителен разговор той засегна въпроса, който беше цел на посещението му, без каквито и да било заобикалки, защото познаваше характера на госпожица Антоанет и знаеше, че с нея трябва да се разговаря искрено и открито.

— Видях тази сутрин господин Дьо Шансеней… Той ми разказа за предложението, което е направил вчера пред вас, и за отговора, който сте му дали.

Лицето на старата дама изведнъж стана необикновено сериозно.

— Ах! Той ви се е изповядал? Сигурно се готви да напусне Гукси, след като се е убедил, че планът му е неизпълним.

Свещеникът отговори с известна строгост в гласа си:

— Позволете ми да се изкажа, госпожице. Уверен съм, че господинът е твърде лоялен и че не се е увлякъл само от красотата на Ели, а тук са играли съществена роля и нейните редки добродетели…

Старата монахиня се засмя с леко злорадство.

— И аз така мисля, дори вярвам в това. Една достойна съпруга — това е всичко, за което мечтаят тези господа! Ха-ха-ха!… Аз съм се настрадала, за да мога да ги познавам. Изненадва ме, че вие сте се нагърбили с ролята на пратеник на човек, за когото не знаете почти нищо. И който за вас трябва да бъде дори твърде подозрителен, като вземете предвид начина му на живот.

— Съвсем не се явявам като негов пратеник, госпожице. Единственото, което исках, беше да изнеса пред вас няколко свои наблюдения и да получа известни сведения. Вярно ли е, както сте заявили пред господин Дьо Шансеней, че сте решили да не позволите на племенницата си да встъпва в брак, с който и да е мъж?

Госпожица Дьо Прексей отговори решително:

— Това е вярно! И аз получих от нея обещание, че никога няма да се омъжи.

Свещеникът протестира с рязко движение. След това добави:

— Вие нямате право да искате подобно обещание от едно дете — добро, послушно и неопитно! Да, Ели не е в състояние да ви откаже каквото и да било от признателност и благодарност.

— Нямам това право! Напротив, това е мое задължение, защото правя всичко това за нейно добро. Не искам тя да се излага на опасността да страда така, както аз съм виждала да страдат измежду моите близки, както съм страдала и аз самата! Аз също съм била годеница, обичала съм, много и силно съм обичала… Този нещастник обаче, който се преструваше, че ме обича искрено, в действителност подло ме е мамил. Узнах това и тази лъжа за мен беше такъв страшен удар, че и днес сърцето ми се свива от болка.

Старата монахиня прекъсна разказа си. Устните й потреперваха, погледът й беше блестящ и неспокоен.

Абат Дембри я наблюдаваше с искрено съжаление. Той схвана страшното разочарование на жената, имало такива тежки последици за твърдия й характер. Оттук произхождаше онази страшна неприязън срещу мъжете, особено срещу онези, които имаха намерение да се женят.

След кратко мълчание монахинята продължи, като се мъчеше да говори спокойно:

— Този твърде привлекателен Дьо Шансеней за нещастие е оставил вече дълбоки следи в съзнанието на малката Ели. Само върху съзнанието, уверена съм в това, защото сърцето не може да се овладее толкова бързо.

Тя отново млъкна, леко потрепервайки. Може би си бе спомнила как някога едно красиво момиче беше допуснало да спечелят сърцето му. И как след това беше страдало жестоко. Но би било още по-тежко, ако й бяха заповядали: „Не мисли повече за него! Забрави го!“.

Свещеникът отговори замислен:

— И аз се надявам да е така, поне що се отнася до това дете. Ели е още твърде млада, за да изпитва разочарования от подобен род.

— Да, нещастие е, че този Дьо Шансеней изобщо се появи. Но сега нека си върви по-скоро. За да бъде забравен колкото е възможно по-лесно.

Свещеникът поклати глава.

— Опасявам се, че няма да бъде забравен толкова скоро.

Госпожица Дьо Прексей отвърна студено:

— А в действителност трябва да стане така. Повторете на господин Дьо Шансеней всичко, което му казах вчера, господин свещеник! Кажете му да не разчита на нищо, защото никога, дори и след смъртта ми, Ели няма да стане негова жена.

— О, госпожице… Разберете, не бих ви увещавал да се съгласите сега на този брак. Господин Дьо Шансеней, впрочем той сам ми призна това, е водил живот, който водят сега всички млади и богати хора, разглезени от родителите си. И все пак долових у него толерантност, дори и известно отвращение към досегашния му начин на живот. Струва ми се, че той ще започне да обръща гръб на порочния живот, който е водил досега. Една убедена християнка, каквато е госпожица Дьо Валроме, с благородна душа би могла да преобрази такъв човек, който е твърде интелигентен и необикновено надарен по природа. Той обаче е непознат за нас и характерът му трябва предварително да се проучи, да се изпита. Ето какво впрочем исках да ви кажа… Защо не отложите вашия отговор за една година, дори за две, като посочите като главна причина за това възрастта на госпожица Дьо Валроме. След това бихте могли да искате, ако графът продължава да отстоява решението си, да поправи грешките си от миналото, като се отдаде на по-смислен живот. Така ще имате възможността да го опознаете и в бъдеще няма да се укорявате, че сте разбили живота на доброто дете.

Госпожица Дьо Прексей го прекъсна хладно:

— Стига, отче! Да оставим тази тема на разговор, няма да ме убедите да променя решението си. Този красив господин няма да получи Ели дори и да стане светец… Много добре познавам тези мъже, „разкаянието“ им и „разумния“ им живот. Моят племенник Жак така се преструваше пред нещастната си съпруга и пред мен. В действителност си остана съшият. Ах, тези мъже! Позволете ми да призная пред вас, че ги мразя.

Старата дама се изправи. По лицето й бе изписана искрена и дълбока омраза.

Свещеникът строго я предупреди:

— Така не бива да говори една християнка, госпожице! Вие не искате да прощавате.

Старата монахиня прокара ръка по набръчканото си чело и продължи със задавен глас:

— Не се страхувам, че казаните от мен не са думи на християнка. Всъщност бих искала нещо съвсем друго… Но когато си помисля, когато си помисля, господи!…

Тя стисна вдървените си ръце.

— Малката моя Алиет, която така много страда, Терез, съпругата на Жак… Те тъпчеха с крака техните илюзии, разкъсваха младите им сърца, изпълнени с любов и доверие. И вие искате от мен да оставя невинната Ели да вкуси от страшната авантюра? Не! Господин Дьо Шансеней, както и всички други, няма да изпитат удоволствието да направят от нея играчка на своята фантазия. Нека това бъде ясно за всеки господин!

Свещеникът стана бавно от мястото си.

— Може би ще размислите, госпожице! Дори да оставим настрана личността на господин Дьо Шансеней, аз не мога да се съглася с такъв принципен отказ само защото вие сте решили така. Нито пък бих могъл да оправдая това, че по свое желание определяте живота на това дете.

— Нека бъде така, поемам върху себе си цялата отговорност. Същото нещо казах и на господин Дьо Шансеней. Ели ще разбере, че съм имала право.

Абат Дембри се оттегли, убеден, че поне засега всякакво настояване е безполезно. На минаване се отби в „Благословеното обиталище“, за да уведоми господин Дьо Шансеней за резултата от посещението си.

Когато узна, че старата монахиня е изтръгнала от Ели обещание никога да не встъпва в брак, Ожие подскочи от възмущение.

— Това е непристойно! Ще се постарая да се видя пак с госпожица Дьо Валроме и да я убедя, че леля й не е имала право да изтръгва от нея подобно обещание.

— Не опечалявайте още повече сърцето на бедното дете, господине. Госпожица Дьо Валроме би се почувствувала твърде нещастна, когато се озове между увлечението си към вас и искрената признателност, която дължи на леля си. Почакайте, почакайте една-две години. Помъчете се през това време да бъдете достоен за това дете, после ще се опитаме отново да спечелим госпожица Дьо Прексей, да я накараме да се откаже от първоначалното си решение.

— А ако през това време тя умре? Тогава госпожица Дьо Валроме ще остане навеки обвързана с обещанието, което е дала на леля си… Не, не съм съгласен на такива дълги срокове, които ми оставят една незначителна надежда. Ще чакам това младо момиче, защото истински го обичам и ще й бъда верен. Но имам нужда да се надявам и на нещо друго, а не само на това, че старата жена ще промени схващанията си.

Свещеникът поклати глава.

— В действителност, господине, трябва да ви призная откровено, че най-разумното, което можете да направите, е да се откажете от всичко това.

В погледа на Ожие блесна истинска мълния.

— Да се откажа! Вие не ме познавате, отче! Трудностите разпалват в мен още по-голяма готовност за борба. Заявявам ви, че госпожица Дьо Валроме ще стане моя съпруга въпреки всички капризи на леля си.

Свещеникът отговори живо:

— Какво мислите да правите? Какви са намеренията ви?

Ироничен смях се изтръгна от устата на Ожие.

— Не зная все още. Но не се тревожете, отче, защото храня най-дълбока почит към това момиче. Онова, което искам, което трябва да постигна, е да победя упоритата воля на старата й леля… Но как?

Абат Дембри си тръгна неспокоен, защото решителността на младия граф, която се четеше в погледа му, разкри за свещеника цялата мощ на любовта, която графът хранеше към госпожица Ели…

В действителност трудностите, които срещаше, само разпалваха у господин Дьо Шансеней силата на любовта, наложила се сега над цялото му същество. Без да обръща внимание на съветите на свещеника, той реши да види още веднъж Ели, да говори с нея, за да получи обещание, че и тя ще настоява пред леля си да промени своето решение. Най-трудното беше да намери девойката сама. На следващия ден господин Дьо Шансеней започна да следи госпожица Дьо Валроме в околността на Прексей. Видя я няколко пъти, но винаги заедно с госпожица Матилд. Зърна я и в църквата и констатира, че изглежда малко по-бледа и че около устните й се е врязала едва забележима бръчица. Не беше ли причина за това отказът на леля й? Тази мисъл развълнува Ожие, но и го разгневи. Упоритата стара монахиня, неумолима и безмилостна в своето отмъщение, причиняваше мъка едновременно на две същества. Тя обаче няма да има последната дума! Такава клетва си даде младият граф.

Изтече седмица, но Ожие не можа да постигне желания резултат. Понеже госпожица Дьо Прексей знаеше, че той е все още в Гукси, внимаваше девойката никога да не излиза сама.

В това време госпожа Дьо Шансеней писа на внука си:

„Кога ще дойдеш при нас? Всички те чакат с нетърпение.

Веселостта на Мод е изчезнала.“

А и красивата англичанка писа на братовчед си, младия граф:

„Саржак без вас ми се струва страшно печален.“

Ожие вдигна рамене, скъса писмата и изгуби всякакво настроение. Една картичка от Сари, която се намираше с майка си в Биариц, има същата съдба. Всичко друго, освен Ели дьо Валроме, му беше напълно безразлично. За него бе ясно, че няма да види Саржак, докато не постигне своята цел.

Един следобед, седмица след посещението на свещеника при госпожица Дьо Прексей, господин Дьо Шансеней беше седнал в библиотеката и преглеждаше вестниците. Неочаквано влезе камериерката Розали, смутена и нерешителна.

— Какво обичате, Розали? — попита я графът.

— Моля господин графът да ме извини за безпокойството, но трябва да ви кажа нещо…

— Кажете, Розали!

— Камериерът на господин графа ухажва Мелиса. Забелязах, че е завъртял главата на младото момиче. Ако господин графът би искал да каже само една дума на Жюли, тогава би попречил…

— Не се занимавам с такива неща. Ваше задължение е да бдите над внучката си, а що се отнася до мен, смятам, че й е дошло времето… Въпреки винаги сведените й очи и спокоен вид, тя е една прикрита кокетка. Ето, това е всичко. Ех, лесно могат да се обвиняват и да се проклинат мъжете! Откакто е създаден обаче светът, жените са онези, които са поднасяли ябълки на мъжете и са пораждали у тях любов. Върху всичко това трябва да помислят някои жени, които са страшно едностранчиви.

Смутена от острия тон на господаря си, Розали беше останала неподвижна, наблюдавайки го с изплашени очи. Господин Дьо Шансеней добави кратко:

— Споразумейте се с Жюли. Това са ваши проблеми. Но по-добре освободете Мелиса и вземете друга готвачка. И не ме безпокойте повече с такива неща, моля ви…

След като камериерката излезе, Ожие стана и взе шапката си. Беше решил да опита още веднъж щастието си да види Ели.

Той се отправи за Прексей под топлото слънце. Гората, очистена от мъглата, се открояваше в есенния пейзаж. Ожие стигна до алеята, по която се влизаше в замъка, застлана с окапали жълти листа. Когато беше до желязната врата, господин Дьо Шансеней се отправи по една пътека, която водеше край външната стена, обвита в растителност.

На стотина метра от него стената беше малко по-ниска и по нея се виждаха многобройни пукнатини. Една от тях беше толкова голяма, че образуваше истински отвор.

Предния ден Розали беше обрала в градината последните ябълки от дърветата. В същата тази градина имаше и великолепни круши. Розали беше донесла в „Благословеното обиталище“ пълна кошница и бе казала на господин Дьо Шансеней, който забеляза, че крушите са необикновено сочни.

— Такива, само че много по-едри, има в градината на Дьо Прексей. Госпожица Антоанет ги обира винаги на Сент Бригит. Бере ги лично госпожица Ели, защото знае колко много старата монахиня държи крушите да не се натъртват при брането.

— Спомням си, забелязах крушите, когато минавах, край Дьо Прексей. Виждат се през пукнатините на стената — каза графът.

Малко след това си мислеше: „Сент Бригит е утре. Ако Ели дойде сама в градината, ще мога да я видя и да поговоря с нея…“.

Ето защо днес следобед той се озова край стената. От пръв поглед се увери, че крушите са необрани. Оставаше му да не губи търпение, госпожица Дьо Валроме щеше да дойде да обере лично крушите, за да задоволи каприза на леля си. Днес, в деня на светицата!…

„Ах, само дано бъде сама!“ — молеше се наум Ожие.

Беше изминал почти половин час. Най-сетне в края на една алея се появи силует на жена. Беше облечена в сиво, с широка синя кордела през врата с кръст, без каквито и да е други украшения.

Това беше Ели…

Вървеше бавно, носейки голяма кошница. Слънцето милваше косите й и те излъчваха мекия отблясък на коприна. Очите й бяха мечтателни и тъжни.

След нея вървеше слугиня, която носеше лека дървена стълба и голяма кошница. Зад тях с леки стъпки се движеше котка.

Двете жени се спряха пред едно дърво и слугинята се качи на стълбата, за да обере крушите от високите клони. Придържайки стълбата, Ели извика на слугинята:

— Занесете кошницата вкъщи, Мария Луиза. Сама ще напълня другата кошница с крушите, които мога да достигна от земята.

Слугинята си тръгна, отнасяйки със себе си пълната кошница. Ели внимателно продължи да бере. Беше вдигнала ръка, за да откъсне една круша, когато шум от стъпки я накара да трепне. Дишането й замря, щом видя към нея да се отправя господин Дьо Шансеней.

Графът се обърна към Ели, като свали шапката си:

— Аз съм, госпожице, аз, който исках на всяка цена да говоря с вас… Не можах да намеря друг по-подходящ начин, макар, признавам, да е твърде некоректен. Искам на всяка цена обаче едно обяснение от вас. Не мога да се примиря с отказа, който получих от леля ви.

Ели потрепери, страните й пламнаха и тя отстъпи няколко крачки.

— Господине, не мога да ви слушам. Преди няколко дни сгреших, като ви слушах.

— Вие сте сгрешили! В това ви е уверила госпожица Дьо Прексей, нали? Много естествено беше, особено като знаех гледището на леля ви, да поискам най-напред вашето мнение. И сега за мен е от твърде голямо значение да знам дали сте се подчинили на самоволното решение на леля си?

Ели отговори със задавен глас:

— Моля ви, господине, да не настоявате повече…

Ожие направи леко движение и улови ръката на младото момиче, преди Ели да я отдръпне. Наведен над нея, гледайки я право в зениците с пламенните си очи, в които се четеше неспокойствие, той я попита с разтреперан глас:

— Истина ли е, че сте й дали обещание никога да не се омъжвате?

— Да, истина е.

— Но това е отвратително, това е срамно. Тя няма право да иска от вас подобно нещо. И вие не би трябвало да се съгласявате! На вашата възраст да се изтръгва от вас подобно обещание!… А вие ме обичате, Ели! Знам това…

Младата монахиня извърна лицето си, покрито с топла червенина, сведе хубавите си смутени очи, които търсеха страстния поглед на младия граф.

— Оставете ме! Заминете! — прошепна с разтреперан глас.

— Да, но само с вас! Елате, Ели, ще ви заведа в Италия, в един красив град, и там ще се венчаем…

Тя се отдръпна с неочаквано движение, така че Ожие не успя да задържи малката й трепереща ръка.

В тези виолетови очи, от чистата светлина на които се възхищаваше, Ожие долови протест и изненада.

— Господине, не мога да си обясня как може да очаквате, че съм способна да…

— Моля ви за прошка. Това е невъзможно, знам го и сам много добре. Но поне ми обещайте, че няма да удържите дадената клетва, която е изтръгната против вашата воля. Обещайте ми, че и вие ще настоявате пред госпожица Дьо Прексей, за да промени решението си.

Красивата девойка се отдръпна още повече, поклащайки глава. Под тъжните й и неспокойни очи се появиха по-дълбоки сенки.

— Не, дължа твърде много на леля си и не мога дори и да си помисля да й откажа онова, което би поискала от мен. И освен това…

— Какво?

Тя още повече поруменя, поколеба се и накрая заяви смутена:

— Не вярвам, че бих могла да бъда жената, от която имате нужда.

— Или още по-точно казано, втълпили са ви в главата, че аз не съм подходящ за вас мъж. Нищо не отговаряте, но долавям всичко… Използували са случая, за да изтръгнат от вас обещание, което е успокоило госпожица Дьо Прексей за бъдещето ви.

— Леля ми не е искала подобно нещо от мен. Само изказа своето желание, а обещанието дадох сама, без да се упражнява над мен какъвто и да е натиск.

Ожие едва сдържаше гнева си:

— Значи се примирявате с перспективите, които ви рисува съдбата, предначертана от леля ви?

Младата монахиня прошепна равнодушно:

— Какво ме интересува най-сетне всичко това?

— Как какво ви интересува? Съвсем не говорехте така в салона на „Благословеното обиталище“. Напротив, изглеждахте твърде благосклонна и истински щастлива…

Тя извърна поглед, Ожие обаче приближи до нея, улови я за ръката и повтори още по-живо, с повелителен тон:

— Погледнете ме! Дадохте ли това обещание с такава лекота само защото са ви убедили, че бракът ви с мен е невъзможен?

Красивата девойка измъкна ръката си и погледна графа в очите. Беше решителна, макар и да трепереше с цялото си същество.

— Да, казаха ми. И сега вие трябва да ме забравите, господине. Трябва да заминете.

— Да ви забравя? О, не, не! Ще обжалвам присъдата, от която съм така засегнат…

Ели сви ръце.

— Не, моля ви! Защо ме наскърбявате така, никога няма да потъпча своето обещание. Ах, та аз не можех да постъпя инак! Не можех да се съглася на един брак, който би причинил такова огорчение на леля ми.

— Нима вие не мислите за моята мъка… Аз страдам и съм нещастен. Защото ви обичам, Ели! Във ваше лице видях единствената своя надежда за щастие.

Той й говореше със страстен възторг, почти умолително. В словата му се изливаше силното вълнение, което бушуваше в душата му…

— Всичко трябва да се забрави — мълвеше Ели.

И като се обърна изведнъж, побягна от него по залятата в слънце алея.

Ожие не се опита да я последва. Много добре беше схванал, че тя е едно примерно дете с чиста и енергична душа и че никога няма да нарани онази, която за нея беше втора майка.

За миг остана като замръзнал на мястото си, наблюдавайки тясната алея, върху която сега се виждаше само котката от Дьо Прексей. Душата му се късаше… С бавно движение той прокара ръка по челото си, шепнейки:

— Тя има право. Трябва да я забравя…

След това се отправи към отвора в стената и напусна градината, изпълнена с приятно слънце и великолепен аромат на есенни плодове. Слезе до своето „Благословено обиталище“, без да се обърне нито веднъж към Прексей, в който младата монахиня Ели дьо Валроме, възприела съвета на леля си, осъждаше на вечна самота своята младост и необикновена красота.

X

На следващия ден Ожие напусна „Благословеното обиталище“ и замина за Саржак.

В замъка го посрещнаха с необикновен възторг. Саржак вече бе пълен с гости. Лейди Мод Дорилен му отправи любезни упреци, на които младият граф не обърна никакво внимание. Скоро всички трябваше да констатират, че той е твърде замислен и угрижен. През цялото време проявяваше пресилена радост или пък беше заядливо ироничен. Държането му осуетяваше всякаква възможност за флирт, дори и от страна на красивата Мод, която се държеше необикновено смело с братовчед си.

— Наистина Ожие се е превърнал в бодлив храст, откак се завърна от Гукси — каза красивата англичанка на госпожа Дьо Шансеней. — Какво всъщност става с него?

Старата дама клатеше глава. И тя не знаеше причините. Внукът й не искаше да й се изповяда. Както бабата, така и дядото на Ожие смятаха, че в Гукси той е преживял някакво любовно приключение, което не е свършило така, както е искал младият граф.

Мод се опита да узнае нещо от Уилям Хорн, когото познаваше като близък приятел на Ожие. Уилям обаче заяви, че не е забелязал никакви особени промени у Ожие и с това сложи точка на подпитванията. Той се задоволи само да добави:

— Шансеней си е бил винаги малко фантазьор. Това е всичко. В даден момент не му е приятно да се почувствува уловен в мрежата на любовта, макар че веднага след това изпада в равнодушие. Много са жените, които са изпитали на гърба си страшния му характер…

Красивата англичанка поклати глава:

— Не, Ожие, както изглежда, преживява нещо сериозно, някаква тежка болка…

Уилям вдигна рамене:

— Имате страшно буйна фантазия. Такива сте жените, когато някой събуди интереса ви.

В действителност той знаеше тайната на Ожие, който му я беше съобщил накратко:

— Монахинята на Прексей отказа да ми даде своята племенничка… Изгубих вече всякаква надежда.

Нямаше нужда да го посвещава в по-големи подробности. Уилям го познаваше по-добре от всички и му беше ясно каква прикрита болка измъчва сърцето на неговия братовчед и приятел.

Това никак не го изненада. Почти братската му привързаност към Ожие и дарбата му да наблюдава отдавна му бяха отворили очите и той откри у братовчед си едно възвишено сърце. Той беше уверен, че Ожие е в състояние да изживее дълбока и трайна любов, която можеше да измени в голяма степен неговия живот. От описанието, което Ожие му беше дал за Ели дьо Валроме, след като се беше завърнал първия път от Гукси, той изпита задоволство, че Ожие най-сетне е намерил съществото, което ще го поведе по пътя на почтения и порядъчен живот. Ето защо сега съжаляваше за разбитите надежди на Ожие.

Спомняйки си портрета на Ели, който Ожие му беше показал неотдавна, Уилям си мислеше: „Разбирам го. Това е едно прелестно дете. О, има нещо особено в погледа й! Братовчед ми няма да може да забрави скоро това момиче. Нито него, нито очите му…“.

При една разходка из парка на замъка Саржак Ожие му бе казал:

— Знаеш ли, Уили, че имам намерение да замина за Индия още идния месец? Махараджата на Каура ме е канил много пъти да го навестя. Моята „Ла Либела“ ще ме закара там, ако искаш — заедно с теб…

— Държиш ли на моята компания? — попита сериозно Уилям.

— Да, особено в състоянието, в което се намирам.

— В такъв случай приемам предложението, защото бих искал да бъда свидетел как забравяш несбъднатата си мечта.

— Да забравя?

Върху устните на Ожие заигра горчива усмивка.

— Няма да бъде така лесно.

След това изведнъж мина на друга тема. Уилям разбра, че графът не искаше да говори за спомените си с младата монахиня.

* * *

След пет месеца господин Дьо Шансеней се завърна в Париж от Индия. Пребиваването там не му донесе мечтаната забрава. Образът на красивата Ели не беше заличен от паметта му. Изглежда, че разстоянието и проблемите, които му беше създала госпожица Дьо Прексей, само бяха увеличили силата на любовта му. Тази любов беше овладяла всецяло младия граф. Нищо не беше в състояние да го развесели, да го развлече и Уилям много пъти си мислеше: „Струва ми се, че това наше пътуване беше без полза, поне що се отнася до целта, която преследвахме“.

Ожие се озова в Париж тъкмо в разгара на светския сезон. Възобнови старите си навици с особено равнодушие. Струваше му се, че душата му е празна и че нищо не би било в състояние да го накара да я оживи. Сърцето му ще остане завинаги застинало със спомена за хубавото момиче.

У леля си, Дьо Шаланж, той има една изненада. Там откри Сари Дукза, малко изменена, но със същото предизвикателно държане и смели тоалети. Чудно нещо, тя разправяше за религиозни церемонии, за Сент Мадлен и Сент Огюстен. Беше се отдала ревностно на работа за хуманитарните институции под патронажа на госпожа Дьо Шаланж.

Госпожица Сари прояви дискретно задоволство, когато видя Ожие. Той коректно и хладно я попита за майка й. След това не се заинтересува повече от нея през този ден.

Когато госпожа Дьо Шаланж остана насаме с Ожие, каза на племенника си:

— Младата Дукза наистина е прелестна девойка: интелигентна е, умее да се държи в обществото. Майка й също така е приятна дама. Двете ми казаха, че те познават. Благодарение на това познанство приех девойката да ми помага в моите работи и не съжалявам.

Когато след тази среща Ожие се върна в дома си в двореца Шансеней, в който имаше чудесен апартамент, той си спомни, че барон Дьо Пардей изказа известни съмнения относно държането на Сара Дукза.

„Какво би станало — помисли си Ожие, — ако положа малко усилия да сваля маската, която си е поставила младата Дукза? Ще направя и услуга на леля си, която може да изпадне в неловко положение, след като е приела Сари с отворени обятия. А и това може би ще ме развлече…“

Барон Дьо Пардей (от няколко години вдовец), който му беше говорил за двете Дукза, живееше при майка си, грижеща се за единственото му дете.

Госпожа Дьо Пардей, посредством своите сродници и семейство, имаше многобройни връзки с политиците. И тя като госпожа Дьо Шаланж и почти със същата енергия се занимаваше с разни благотворителни дела, но поставени винаги под покровителството на някое лице, което взимаше участие в управлението. Понеже семейството на покойния й съпруг принадлежеше към консервативната френска аристокрация, нейният салон представляваше нещо като неутрална територия, в която пъргавата жена поддържаше реда и съгласието.

Ожие, който, от своя страна, беше абсолютен аристократ, съвсем не ценеше тази смесица от хора с различен произход. Поради невъзможност да отказва винаги на поканите, с които непрестанно го бомбардираше госпожа Дьо Пардей, той се появяваше понякога в салоните й, но не влизаше в контакт с хората, чиито мнения не ценеше.

Същото направи и този ден, когато около пет часа следобед влезе в салоните на баронесата на авеню „Трокадеро“.

Литературната програма вече бе свършила. Готвеха се за танците. Сари Дукза напусна мястото си, хванала под ръка сина на един от министрите. В този момент срещна господин Дьо Шансеней. Странна светлина блесна в очите й, когато отговори на поздрава на младия мъж.

Кавалерът й, изпаднал в особен възторг от дамата си, намери, че тя е необикновено разсеяна. Беше му приятно красивата Сари да отговаря, макар и съвършено безразлично, на комплиментите, които й правеше. И все пак той изпита разочарование, когато забеляза, че цялото внимание на това прелестно момиче е съсредоточено върху господин Дьо Шансеней, който оживено разговаряше с по-малката сестра на господин Дьо Пардей — млада, твърде елегантна и известна дама, чийто развод миналата година бе скандализирал висшето общество на френската столица.

Красивата Сари скоро се раздели най-любезно с министерския син, който се изчерви. Щом седна на мястото си, Ожие се приближи до нея. Със закачливо движение малката ръка в бяла фина ръкавица се вдигна към устните на младия граф.

— Най-сетне ето ви и вас, завърнал се от продължителното пътуване! Да не би случайно да смятате да обиколите Земята?

— Кой знае, всичко може да се случи… В това отношение най-доброто доказателство е вашата личност…

— Защо?

— Вие самата изживявате пълно прераждане, поне така ми се струва. Леля ми Дьо Шаланж страшно много ви хвали.

Господин Дьо Шансеней взе стол и седна до красивата Сари. Понеже тя беше свела скромно очи, не можа да долови саркастичния блясък в погледа му.

— Да, така е, животът ни увлича, но настъпва момент, когато човек се замисля…

— Значи този момент вече е настъпил за вас, Сари? Вие просто ме изненадвате!

Тя вдигна глава и долови недоверие в очите му. Това бяха очите, за които беше мечтала месеци. С кокетно движение тя прошепна:

— Струва ми се, вие смятате, че…

— Че вие разигравате малка комедия, която за мен няма никакво значение. В това можете да бъдете уверена.

— О! А защо не искате да повярвате, че наистина съм променила схващанията си, господин скептико?

Иронична усмивка заигра по устните на Ожие.

— Защото ви познавам много добре, Сари. Ето, сега започва да свири оркестърът. Понеже вашите мъдри решения не са достигнали дотам, че да се откажете от всяко удоволствие, аз ви каня на този танц.

— Как страшно обичате да иронизирате — прошепна красивата Сари, стрелвайки го с очи.

Отново почувствува как се провалят всичките й планове. Той не беше от мъжете, които лесно могат да паднат в мрежите й. Красивият Дьо Шансеней, в когото беше по-влюбена от всеки друг път, сега, след като не го беше виждала от толкова дълго време, бе станал неуязвим.

„Толкова по-зле!“ — помисли си тя, като се остави да я понесе в ритъма на танца.

XI

Зимата бавно отмина, а Ели дьо Валроме продължаваше да страда. Времето не изличи от паметта й спомена за Ожие.

Красивото й лице беше малко отслабнало, леки сенки се очертаваха под очите й, които сякаш бяха станали още по-тъмни.

Въпреки че никога повече Ели не спомена името на Ожие, симптомите на тайно страдание не можеха да останат скрити от госпожица Антоанет, която страшно много се дразнеше от всичко това, но и се безпокоеше. „Само дано това нещастно дете не се разболее!“ — молеше се тя. И повече от всеки друг път проклинаше любовта, господин Дьо Шансеней и всички мъже.

Колкото и голямо да беше обаче безпокойството й, госпожица Дьо Прексей нито за миг не беше помисляла да се откаже от своето решение. Ели познаваше твърде малко младия мъж, за да запази в душата си траен спомен за него, убеждаваше се тя. Постепенно всичко ще отмине и ще се забули в забравата. Наистина ще трябва да се преживее един тежък и мъчителен период, но в това отношение на Ели ще помогнат твърде много работата и молитвите.

Ели разбираше, че госпожица Дьо Прексей действува за нейно добро, от желание да я пощади от мъките на разочарованието, което бяха преживели майка й и баба й. Тя продължаваше да се държи така, че с нищо да не издаде съжалението си заради даденото обещание да запази завинаги моминството си. Нейното сърце, обладано от дълбока и нежна любов, все още принадлежеше на Ожие, въпреки че се мъчеше на всяка цена да забрави милия образ…

Няколко дни след заминаването на младия граф госпожица Дьо Прексей каза на племенницата си:

— Понеже държах твърде много сама да се убедиш, че този брак е невъзможен, поради причини, които вече изтъкнах, писах на нашата сродница Дьо Белан да събере сведения за господин Дьо Шансеней от своите сродници в Париж. Днес получих нейния отговор. Тя потвърждава всичко онова, което и сама предполагах и което впрочем и той сам мълчаливо призна пред мен. Досегашният му живот не дава никакви гаранции, че той е в състояние да направи щастлива една жена. Точно обратното! Трябва да повярваш, че леля ти те е спасила от болезненото изкушение за един брак, от който щяха да последват само жестоки разочарования.

Леки тръпки полазиха по гърба на Ели и тя отговори със задавен глас:

— Постъпихте добре, драга лельо!

И от този момент името на Ожие дьо Шансеней никога вече не се спомена между тях.

Семейният дневник беше заключен, а на една от неговите празни страници Ели беше написала:

„Днес обещах на леля си, че никога няма да се омъжа.“

След като написа тези редове, Ели затвори дневника на фамилията, за да не го отвори вече никога. Така поне смяташе, защото в даденото от нея обещание тя беше погребала завинаги своята младост.

* * *

И Ожие не можеше да я забрави. Напразно полагаше усилия да се убеди, че младата монахиня е виновна за раздялата им, колкото и госпожица Антоанет. Той си казваше: „Ако Ели ме обича, защо тогава не се противопостави на леля си? Тя бе в състояние да отстрани всички препятствия, както бях готов да направя същото и аз“.

Прелестният образ на младото момиче обаче изплуваше над гнева и омразата му към старата монахиня. Ах, всичко това беше така необикновено и така нежно за неговата скептична душа. Ако Ели би се държала в този случай така, както биха се държали други момичета и жени, той скоро щеше да почувствува, че за него е изчезнал деликатният цвят на почитта и доверието, чийто аромат така силно го беше упоил.

И все пак си мислеше: щом Ели е така недостъпна, защо тогава да се измъчва със спомените за нея? На всяка цена трябва да я забрави! Портрета й, който беше взел от „Благословеното обиталище“, бе заключил в едно чекмедже и не го поглеждаше.

Започна да се отдава на всички удоволствия и забави, които намираше в обществото. Опита да се опияни от нови сладости, които да го отърсят от любовта.

С такива намерения започна да проявява интерес към прелестите на Сари Дукза, която така много го занимаваше миналата година. В действителност обаче остана напълно равнодушен към младата унгарка. Впрочем и самата тя вече се бе убедила в отношението му и беше казала на майка си:

— Чувствувам как страшно далеч е той от мен в своите мисли! За него не представлявам нищо друго, освен моментна забава, хубава играчка, с която временно се забавлява подобно на дете, което, след като играчката му омръзне, я захвърля в някой ъгъл.

Госпожа Дукза вдигна рамене.

— Както обичаш, скъпо дете, но и ти трябва да се огледаш наоколо и да обърнеш преди всичко внимание на собствените си интереси. Вече си ми казвала, че господин Дьо Шансеней се държи като аристократ и гледа на нас отвисоко. Опасявам се, мило дете, че ти няма да бъдеш в състояние да го накараш да се измени въпреки всичките си способности…

— И аз съм на същото мнение. Бих искала обаче да узная върху коя жена са съсредоточени мислите му. Коя е онази, към която е отправен неговият взор? Защо погледът му се губи в далечината, унесен и тъжен? А щом му заговоря, отново попадам на мъжа, който гледа с най-голяма ирония наоколо. Ах, този човек заслужава да бъде обичан, само че той никога няма да ме обикне.

Госпожа Дукза изслушваше всички тези оплаквания с безпокойство, което прикриваше с усилие. От известно време беше страшно изнервена и както изглеждаше, страшно заета. Дъщеря й често я беше питала какво става с нея, но майка й избягваше на й даде какъвто и да било отговор. Но и Сари не настояваше особено да получи отговор, понеже сама беше твърде заета с новото внимание, което сега й оказваше граф Дьо Шансеней.

Една юлска вечер Ожие получи покана от госпожа Дукза и прие да прекара малко време в светлия и кокетен салон, в който бяха събрани около двадесетина гости. Между тях имаше една дама — писателка, която се радваше на голяма популярност. Млада артистка, приятелка на госпожица Сари, една твърде дебела съседка на госпожа Дукза, която носеше хубаво бижу и тоалет в светлопортокалов цвят. От мъжете правеха впечатление един виден политик, един лекар, който държеше на всяка цена да стане известен посредством такива общества. Имаше и един журналист, възрастен пенсиониран офицер, чийто син също бе офицер и заемаше важно място в щаба на армията, и, разбира се, господин Дьо Пардей, винаги внимателен към старата госпожа Дукза.

Сари беше замъкнала Ожие на едно канапе в големия салон. Съобщи му, демонстрирайки недоволството си, намеренията на майка й да заминат за Биариц.

Докато му разправяше това, в салона бе необикновено шумно.

— Представете си, вчера мама реши изведнъж да заминем за Биариц след няколко дни. Не знам и аз самата как можа да й хрумне тази мисъл, защото бяхме решили да останем тук до четвърти или пети август. Казва, че била уморена и че имала нужда от морски въздух. Впрочем това малко би ме интересувало, ако заминаването не би ме лишило от вас много по-рано, отколкото предполагах…

И тя отново положи на рамото на Ожие красивата си глава. С дискретно движение Ожие улови малките пръсти с блестящи нокти, отрупани в скъпи пръстени, и отговори безгрижно:

— Ако останете в Биариц до началото на септември, аз ще прекарам там вероятно няколко дни, връщайки се от Динар, преди да замина за Саржак.

— О, това е великолепна идея! Дотогава ще живея с надеждата, че ще дойдете. И все пак времето ще ми се стори безкрайно…

— Не се радвайте много. Ако избухне война, както смятат, в известни кръгове…

— Не, не! В никакъв случай! Война! Франция никога няма да предизвика война. За да избегне войната, Франция ще се реши на всякаква отстъпка.

Господин Дьо Шансеней я прекъсна студено:

— Откъде сте си натъпкали главата с подобни мисли? Истина е, че Франция ще предпочете мира, но аз смятам, че в решителния момент тя ще си спомни за своето величие и почтено минало.

— Ах, да, съвсем не исках да кажа това. Тя обаче ще изчерпи всички мирни средства, преди да се реши на война.

— Това е възможно… Впрочем какво разправя онзи глупак?

Политикът, отговаряйки на един въпрос, който му беше поставила прелестната домакиня, се беше задълбочил във външната политика на Франция. Отличното шампанско на госпожа Дукза вероятно се беше отразило върху неговата бъбривост, защото иначе той нямаше обичай да говори много. Ожие вече бе започнал да губи търпение и процеди през зъби:

— Мисля, че вече издава държавни тайни…

Сари започна да се смее:

— А какво значение има всичко това? Тук са само французи или добри приятели на Франция.

— И аз вярвам в това, но все пак…

Гласът на госпожа Дукза, спокоен и приятен, се разнесе из салона:

— Любезни господине, тези въпроси интересуват всички ни, които сме истински патриоти в душата си. Нима не е вярно, че всичко е готово, господин майор, ако неприятелят ни нападне, да бъде отблъснат?

Ожие почувствува как леки тръпки пролазиха по тялото му. Защо този глас, който така често бе слушал, днес му направи толкова неприятно впечатление? В тона й долавяше необикновен фалш, пораждащ недоверие.

„Тези хора страшно са се разбъбрили! — помисли си младият граф с известен гняв, когато чу как майорът навлиза в подробности около недостатъците на въоръжението във френската армия. — Наистина госпожа Дукза твърди, че е французойка, но все пак не е ли по-разумно човек да бъде предпазлив дори и тогава, когато е абсолютно сигурен в своите събеседници?“

Чувствуваше, че тази вечер всичко го дразни, дори и любовните погледи на госпожица Сари. Ето защо не се задържа дълго време в разкошния салон, въпреки настояването на красивата Сари.

— Ще ви видя, преди да заминем за Биариц, нали? — попита го на тръгване чаровната госпожица.

— Да, безспорно — отговори хладно графът.

В действителност той беше решил да прекрати изведнъж всички контакти, които сега му бяха особено неприятни. Той инстинктивно чувствуваше, че красивата вдовица и дъщеря й бяха хвърлили мрежи на всички страни. С каква цел? „Може би шпионират? У нас имаме шпиони в изобилие… В такъв случай по-добре ще направя да продължа връзките си с тях, за да имам възможност да ги проследя, и в случай че предположението ми се окаже вярно, да ги изоблича…“ — реши Ожие.

Но след това, вдигайки рамене, си каза: „Каква полза от всичко това? Те ще продължат да вършат своята отвратителна работа, защото има маса влиятелни личности, които са ги взели под свое покровителство“.

* * *

Десет дни след това Ожие се раздели с дядо си и баба си. Това беше вторият ден от мобилизацията. Беше облякъл униформата на кавалерийски подпоручик.

Отправи се на война с някаква странна радост, сякаш отиваше на тържество. Наследствената храброст на графовете Дьо Шансеней, влечението им към боеве се бяха пробудили в него. Всичко това беше резултат от безгрижния и елегантен живот на човека, който нищо не работеше и беше прекалено разглезен от съдбата. Патриотизмът му се беше пробудил… На раздяла госпожа Дьо Шансеней се разчувства, но той я прекъсна:

— Бабо, знайте, че това е моят най-хубав ден в живота!

След кратко мълчание добави с горчива усмивка:

— Ако падна в боевете, поне ще бъда полезен на отечеството си.

В своя портфейл той отнесе със себе си малкия портрет на Ели. Преди да го сложи в портфейла си, дълго време се взира в откритото лице с весели очи. В този момент зашепна искрено:

— Молете се за мен, Ели, дете, което винаги ще обичам, защото вие сте моята единствена любов! Заминавайки да защитавам Франция, също така ще защитавам и вас, мила и скъпа малка французойке.

XII

В малкото Гукси мобилизацията и обявяването на войната бяха предизвикали необикновено вълнение и в миг бяха променили целия живот. Младите мъже, храбри и пълни с надежди, заминаха веднага. Абат Дембри бе повикан като милосърден брат. И той напусна скромната си епархия, в която бяха оставали само старци, жени и деца. На тях бе възложена грижата да съберат посевите и се погрижат за прехраната на Франция. И те веднага се отдадоха на работа в горещите летни дни.

В Прексей госпожица Антоанет, лотарингка по майка, трепереше от радост при мисълта, че Мец ще остане пак френски. Госпожица Матилд беше голяма песимистка и търсеше утеха в молитвите. Ели си мислеше за скъпата и мила за нея Франция, която сега се намираше в опасност, за войниците, които са откъснати от своите домове, за да спрат противника. Мислите й бяха съсредоточени върху един от тези войници, споменът за когото винаги оживяваше нейното сърце.

Млад и силен, сигурно е заминал между първите. Дали е още жив? Разправяше се, че толкова много мъже бяха паднали вече на полето на честта.

Тази мисъл измъчваше младото момиче. То чувствуваше как цялото й тяло започва да трепери. И Ели, която си беше поставила за задача да заличи от спомените си младия граф, сега редовно го споменаваше в своите молитви: „Ах, Господи, запази му живота!“.

Трите монахини от замъка Дьо Прексей не носеха вече знаците на ордена. Още първия ден след обявяването на войната Ели заяви на госпожица Дьо Прексей:

— Лельо, свалих панделката и кръста си, защото не искам да имам нищо общо с един монашески орден, който се числи към държава, наредила се в редовете на нашите противници!

В гласа й се долавяше възмущението, което се таеше в душата й.

Госпожица Дьо Прексей отговори:

— Добре, мило дете, ти си права. Аз също ще го сваля. А ти, Матилд?

Госпожица Дьо Валроме свали синята панделка и златния кръст, без да се поколебае нито за миг. Госпожица Антоанет реши да върне на австрийския орден тези знаци, изтъквайки причините, които ги бяха заставили да се откажат от ордена.

Госпожица Матилд и Ели започнаха да се грижат за останалите по своите домове. Те попълваха, доколкото можеха, празнотата, останала след заминаването на свещеника. Селото бе осиротяло без утехата на божия служител. С помощта на майката на свещеника, добра и енергична жена, двете монахини поучаваха децата във вярата и спохождаха болните. Всяка привечер събираха доста хора в църквата и всички се молеха искрено на бога за живите и за загиналите, за Франция, която противникът беше погазил. Те от цялата си душа отправиха признателни молитви към бога, когато се получи съобщение, че настъплението на противника е спряно.

Заредиха се нови дни на очакване. Зимата беше настъпила. Госпожица Дьо Прексей, чиято възраст и ревматичните болки не й даваха възможност да се присъедини към благотворителната дейност на своите племеннички, през цялото време плетеше топли дрехи за войниците. Техните коне оряха земите на земеделците, чиито коне бяха реквизирани. Всеки от околността, който чувствуваше нужда от съвет или поне от една утешителна дума, се явяваше в Прексей, за да разговаря с дамите, особено с красивата Ели, чиито слова бяха така сладки.

Всяка сутрин, когато младото момиче се връщаше в замъка, носеше със себе си вестници и ги четеше на госпожица Дьо Прексей. Леля й слушаше мълчаливо, като запазваше за по-късно коментарите си, които понякога се изразяваха в болезнено възмущение.

Често в помените за падналите войници и сред отличилите се се срещаха познати имена на някогашни приятели или далечни сродници, с които бяха скъсали всички връзки, след като се бяха затворили в замъка. Сега бяха започнали отново да си пишат и разменят мили писма. По такъв начин обновиха старите си познанства и приятелства.

В един декемврийски ден госпожица Матилд и Ели, връщайки се от село, се отбиха в „Благословеното обиталище“, за да видят Розали, която беше от няколко дни сериозно болна. Младото момиче прекрачи прага на къщата с необикновена мъка. Къщата й напомняше не само за някогашната скъпа приятелка, покойната госпожа Дьо Валей, но пробуждаше в нея и сладкия и тъжен спомен за любовните признания. Спомен за кратките моменти на щастие, които бе преживяла в големия салон, когато Ожие й бе казал: „Вие разбирате, госпожице Ели, че аз ви обичам“.

И все пак тя и не помисляше да се откаже от взетото решение, когато идваше тук, за да донесе утеха и да помогне на старата Розали, зле наглеждана от своята внучка, станала непоносима, откакто камериерът на графа беше завъртял главата й.

Двете жени я завариха в леглото.

— Така е, драги дами, във време, когато всички страдат, трябва да изпитам и аз известни страдания…

Разговаряха за едно семейство в селото, което беше получило съобщение, че синът им паднал в сраженията в Белгия. След това, клатейки глава, Розали бе казала:

— И господин Дьо Шансеней е в опасния огън, лесно може да загине и той. Смятате ли, че би било прилично да пиша на госпожа маркизата и да я питам как е господин графът?

Госпожица Матилд отговори:

— Разбира се, можете да направите това, Розали.

После изведнъж промени темата на разговор, защото забеляза вълнението, което се беше изписало по лицето на племенничката си. Ели изведнъж пребледня и стана неспокойна.

След като се върна в замъка, Ели се преоблече и веднага грабна вестниците. Седна до госпожица Антоанет и започна да чете. След като прочете официалните комюникета и уводните статии, стигна до отличията. Гласът й изведнъж затрепери и замря…

„Дьо Шансеней, поручик от драгунските части… офицер с необикновена храброст и интелигентност… незаменим в способността си да поражда възторг сред своите войници. Много пъти е проявявал невероятна храброст и хладнокръвие. Винаги е молил да му се възлагат най-тежките задачи.“

Младото момиче млъкна, обладано от необикновено вълнение.

Госпожица Дьо Прексей продължи спокойно да се занимава със своето ръкоделие, сякаш всички тия похвали се отнасяха за съвършено непознат мъж. Добрият наблюдател обаче би забелязал как стиснатите й устни в този момент свидетелствуваха за страшно раздразнение.

Ели продължи да чете. Гласът й все още потрепваше, по страните й се беше разляла червенина, а сърцето й бързо биеше.

Госпожица Антоанет, която наблюдаваше племенницата си с крайчеца на окото, мислеше: „Страшно неприятно е, че Ели попадна на това съобщение. Защото всички тези похвали за младия герой само ще събудят спомена, който, по всичко изглежда, продължава да живее в сърцето й…“.

И наистина, любовта с нова сила оживя в сърцето на Ели след съобщението във вестника. Тя трескаво започна да мисли за съдбата на любимия.

Младото момиче трепереше при мисълта за безбройните опасности, които дебнеха вчерашния бонвиван, а днес един от най-смелите офицери в армията.

Зимата, дълга и печална, беше отминала. Въпреки че чувствуваше страшна умора, Ели никога не се бе оплакала и продължаваше да придружава госпожица Матилд при посещенията в домовете на бедните и болните. С необикновена нежност двете се грижеха и за госпожица Дьо Прексей, която се измъчваше от ревматизма си. В замъка трите дами живееха бедно. Жената на наемателя на земите им, макар и да беше събрала добър урожай, продаден на добра цена, не искаше да изплати задълженията си под предлог, че съпругът й е мобилизиран. Дамите от Прексей изведнъж се озоваха в твърде тежко положение. Сега живееха от малките спестявания, които имаше госпожица Дьо Прексей. Когато обаче и тези средства бъдат изчерпани, от какво ще преживяват — никой не знаеше.

Госпожица Дьо Прексей писа за всичко това на своята сродница госпожа Белан, с която беше запазила отлично приятелство. Малко след това тя получи следния отговор:

„Елате веднага и трите да ни навестите в нашето хубаво имение в Беарн. Ще ми гостувате в моята вила, която е превърната в място за укрепване и възстановяване на ранените войници. За вас има място в постройката в парка, където съм се настанила с дъщеря си и децата й.

Тук водим тих и спокоен живот, както подобава в тия дни на тъга и скръб. Въздухът е много приятен и чист. Той ще излекува твоята Ели, чието здраве, както изглежда, ти създава известни грижи. Впрочем тя и Матилд ще могат да развият дейност в най-различни области, защото ние тук сме малко, а за настанените войници са необходими много грижи.

Що се отнася до финансовите въпроси, ще ги уредим, както това подобава между близки. Толкова време, откакто ви каня да ни дойдете на гости, вие все още не се решавате… Този път искам да дойдете без всякакви колебания и няма да приема никакви извинения. По-разумно е в това нещастно време да се съберем всички, щом ни се удава удобен случай.“

Госпожица Дьо Прексей се развълнува много, когато прочете писмото. И изпадна в мъчителни колебания. Наистина здравето на Ели я безпокоеше, а промяната на климата би могла да й бъде от голяма полза. От друга страна, свикнала никога да не се отделя от Прексей, старата дама гледаше без особен възторг на перспективата за пътуване от единия до другия край на Франция.

Тя уведоми племенниците си за поканата на добрата си братовчедка, госпожа Дьо Белан. Госпожица Матилд веднага заяви:

— Уверена съм, че тази промяна ще се отрази благотворно върху нашата Ели. Трябва да приемете поканата, лельо.

Ели обаче отказа.

— Не, не заради мен, в никакъв случай! Имам тук задължения към тия бедни и нещастни хорица и не мога да ги изоставя.

— Да, но ако не разполагаме и с толкова пари, че да посрещаме най-необходимите разходи? Струва ми се, че всичко трябва да се обмисли.

Към края на март Ели се разболя от грип. Повикаха лекар, който старателно прегледа болната и след това заяви на госпожица Дьо Прексей:

— Девойката има нужда от грижи, за да се възстанови здравето й. Прави впечатление на твърде уморена и анемична. Ако имате възможност да промените климата, съветвам ви да го направите веднага. Тя има нужда от почивка. Освен това не е за препоръчване да прекара тук и идната зима.

— Ще уредим това. Една от сродниците ми от Беарн ме кани на гости. Дали тамошният климат ще се отрази благотворно върху племенницата ми?

— Безспорно! Заминете веднага, след като оздравее.

И като помълча малко, лекарят добави замислено:

— Дали няма и емоционални причини за болестта? По тона, с който девойката говори, личи, че тя малко иска да знае както за здравето си, така и за собствения си живот…

Госпожица Дьо Прексей потрепери, но отговори сдържано:

— Мисля, че има и такива причини. Това е един невъзможен брак.

— О, твърде печално! Ще трябва да положите труд, за да забрави.

„Лесно е да се каже — помисли си госпожица Антоанет с гняв, след като изпрати лекаря. — Тези млади и романтични момичета не искат да забравят бързо такъв прелъстител, какъвто е граф Дьо Шансеней.“

В началото на май Ели оздравя и вече можеше да пътува.

Госпожица Матилд не замина, а се настани в къщата на свещеника, за да може да продължи с госпожа Дембри своята мисия из околността. Това беше една мъчителна жертва от нейна страна.

Госпожица Дьо Прексей и Ели напуснаха замъка в един прелестен майски ден.

На гарата в Безансон Ели купи вестник и започна да го чете още в чакалнята.

Винаги с необикновен страх четеше списъците на загиналите в сраженията офицери.

Сега погледът й попадна върху списъка на наградените с ордена на почетния легион. Сърцето й за миг замря.

„Дьо Шансеней, капитан от пехотата… Офицер с необикновени добродетели. Сам поискал да бъде прехвърлен от конницата в пехотата. Упражнява над своите хора необикновено морално влияние и ги води към победи. Ранен тежко в едно нападение, завършило блестящо, той достигнал пред самите неприятелски картечници. Винаги се е държал като истински герой.“

Вестникът падна от треперещите й ръце, очите й се изпълниха със сълзи, гърдите й се повдигаха високо. Госпожица Дьо Прексей едва успя да прихване племенницата си, която бе загубила съзнание.

Това продължи само миг. Скоро Ели отвори очи и опита да се усмихне, за да разсее безпокойството на леля си. Госпожица Дьо Прексей настани девойката в едно кресло на първокласната чакалня, в която двете жени останаха мълчаливи, докато пристигна техният влак.

През време на пътуването необикновено бледата Ели задряма за малко, а госпожица Антоанет взе вестника и се зачете. Веждите й се свиха сърдито: „Вече се съмнявах, че трябва пак да е нещо във връзка с този проклет Дьо Шансеней!“.

XIII

На два километра от малкия градец Ирсо, в Пиренеите, братовчедка й имаше доста обширна вила, която още в началото на войната беше отстъпила за резервна болница. Военните власти обаче предпочетоха за болница една постройка в самия градец, а вила „Бланш“ използуваха за почивка на ранени офицери. Госпожа Жермен, дъщеря на госпожа Белан, която имаше диплома за милосърдна сестра, ръководеше почивната станция, подпомагана от майка си, под контрола на един лекар. С нея и с внуците си госпожа Белан се бе настанила в голямата постройка, която се издигаше сред парка на обширното имение. Съпругът на Жермен беше пленен още в самото начало на войната. Тук пристигнаха една сутрин госпожица Дьо Прексей и нейната племенница, уморени от пътуването.

Госпожа Дьо Белан, толкова жива, колкото дъщеря й беше спокойна, извика, щом остана насаме със сродницата си:

— Но твоята Ели била божествено красива, добра ми Антоанет! Наистина доста е бледа, но все пак е прелестно девойче! Никак не ме учудва, че се е харесала толкова много на господин Дьо Шансеней. Като става дума за него, да ти кажа, че той е бил тежко ранен. Дори в един момент всички надежди, че ще оживее, били загубени.

Госпожица Антоанет я прекъсна:

— Много те моля, Фабиен, никога да не произнасяш името на Шансеней пред Ели. Завчера загуби съзнание, като научи от вестника, че е бил ранен и награден с ордена на почетния легион.

— Бедното момиче! Значи не го е забравила. Впрочем и аз чух да се говори, че е прелъстител. Но сега се е покрил със слава, над него трепти ореолът на храбростта. Той е една великолепна партия, Антоанет, само ако ти не се страхуваше този брак да не излезе нещастен… Страшно богати са тези Шансеней! Тяхното имение Саржак се намира на двадесет километра оттук. Великолепно имение, най-хубавото в цялата околност. Сега той му е собственик, защото дядо му почина миналия месец. Но няма от какво да се безпокоиш, драга приятелко. Аз не бих направила никога и най-малък намек за него пред милата Ели.

— Да, защото тя наистина много ме безпокои. Обаче, Фабиен, присъствието на тези офицери тук…

— Ех, да… Нещастните хора! Къщата обаче има отделен изход към пътя за малката борова гора. Там ще ходите с Ели, за да диша чист въздух. И Габриела ще се разхожда там с малките. По такъв начин и моите пансионери офицери няма да скучаят, ако се влюбват в Ели. Няма обаче никаква опасност. Тя пази в сърцето си такъв жив спомен за Дьо Шансеней, че никой друг не би могъл да й направи впечатление…

Въпреки всички уверения, това съседство никак не се харесваше на госпожица Дьо Прексей. Тя най-после се примири, защото виждаше, че положението в никакъв случай не можеше да се промени. Главното беше, както й казваше и госпожа Дьо Белан, да се погрижат за здравето на Ели.

Още от първия момент лелята и племенницата се почувствуваха като у дома си. Така искрено беше гостоприемството, което всички им оказаха. Габриела Жермен, интелигентна и сериозна жена, особено много се харесваше на Ели, която по-рано не я познаваше. И нейните две малки момиченца, Терез и Люси, скоро тъй се привързаха към красивата си сродница, че не се отделяха нито за миг от нея.

Младата жена разреши на Ели да се грижи за бельото на настанените в почивната станция, а госпожица Антоанет получи вълна в изобилие, за да плете фланели за войниците. Двете с Ели ходеха в боровата гора, там работеха и наглеждаха малките момиченца, които си играеха наоколо.

По няколко пъти седмично госпожа Жермен извеждаше на разходка своята млада братовчедка и децата си. В началото не отиваха далеч, за да не се уморява слабата още Ели. Често пъти на връщане те се спираха в Ирсо у една приятелка на госпожа Белан, която живееше в голяма постройка недалеч от малката бяла църква.

Госпожа Салбер, стара, но жизнена дама, веднага обикна Ели.

Срещу този дом имаше богата къща с претенциозна елегантност. Пред къщата се простираше покрит с пясък двор, заобиколен с многобройни саксии с цветя. Сградата бе собственост на местен жител, Жером Бинар, индустриалец. От няколко години бе станал твърде влиятелна политическа личност. Неговата жена и дъщеря бяха устроили в дома си амбулатория, в която, с помощта на няколко милосърдни сестри, се грижеха за около сто души ранени.

— Страшна разсипия е в тая къща и амбулаторията — казваше госпожа Салбер, клатейки глава.

След като помълча малко, госпожа Салбер продължи:

— Тези дами нямат понятие от нищо. Освен това две или три от техните милосърдни сестри не се държат както трябва. Особено едната от тях, казват, че била румънка. Необикновено красива за ролята, с която се е нагърбила. Разправят обаче, че имала мощни покровители и понеже господин Бинар не обича да влиза в конфликт с властите, ще остане тук, при него поне дотогава, докато тя иска.

Един ден, когато госпожа Салбер изпращаше гостите си и беше излязла с тях до външната врата, една милосърдна сестра излезе от къщата на господин Бинар. Ели видя красивото й лице и рижите й коси, които се подаваха предизвикателно изпод бялото боне. Погледите им се срещнаха за няколко секунди. След това красивата милосърдна сестра отмина.

Госпожа Салбер се обади полугласно:

— Ето това е госпожица Дукза. Коя е тя в действителност? Ясно е, че никой не би бил в състояние да каже това, дори и самото семейство Бинар. Аз лично обаче смятам, че е твърде неразумно от страна на властите да настаняват в нашите болници и амбулатории чужденки, за които не знаят нищо.

— Не само неразумно, това е и голяма грешка — допълни госпожа Жермен. — Това младо момиче впрочем не ми хареса още от пръв поглед… Аз не бих я приела даже ако сама ми предложи услугите си.

— О, Габриела, у вас нещата са уредени съвсем иначе. Там се държи строга сметка за всичко, най-вече за самия институт. Всички господа, които са настанени у вас, не могат да намерят думи, за да се нахвалят от начина, по който ги гледате, и за грижите, които полагате за тях. Особено са трогнати от вашето самопожертвование.

— Правя всичко, което зависи от мен, за защитниците на отечеството, за братята по оръжие на моя скъп Андре. Впрочем те са необикновено учтиви, а болшинството от тях са извънредно симпатични.

— Да, наистина… Младата Дукза обаче, изглежда, че ги увлича. Страшно неприятно е пребиваването на тази кокетка в нашия градец.

— Да, вероятно е така, но ние нищо не можем да направим, драга приятелко…

Младата жена и сродницата й Ели стиснаха сърдечно ръка на госпожа Салбер и се отправиха към вилата. Пред тях тичаха две малки момиченца. По пътя се срещнаха с група млади офицери, които бяха изпратени тук за възстановяване. Те ги поздравиха и отправиха възторжен поглед към красивата Ели. Мнозина от тях вече я познаваха. Болна е, щом е дошла тук, говореше се между тях. Сега обаче лицето й беше несравнимо по-свежо и изразът на умора и отпадналост бе изчезнал.

В действителност и Ели почувствува как силите й се възвръщат. Измъчваше я обаче, постоянно мисълта за храбрия ранен офицер. Искаше на всяка цена да узнае дали е оздравял от раните.

Започваше да трепери при мисълта за онези хубави очи, които я гледаха с такова увлечение, онези очи, които можеха да се затворят завинаги.

Един ден госпожа Белан каза на дъщеря си:

— Никак не мога да разбера малката Ели. Има нещо, което я измъчва. Да не би това да е любовта й към Дьо Шансеней? Ако той е оздравял от тежките си рани, не зная как ще свърши всичко това. Госпожица Антоанет съвсем няма намерение да промени своето решение.

— Сведенията обаче, които получихме за него, не бяха от най-добрите, мамо.

— Не, съвсем не бяха добри. Но оттогава нещата може да са се променили. Толкова са изкушенията, пред които е бил изправен. Има душевни причини, които пречат за оздравяването на Ели. За нещастие, ако причина за всичко е това, което ние предполагаме, не може да се помогне с нищо.

— Ако бях на мястото на Антоанет, бих постъпила иначе. Не бих продължавала да упорствувам в своето решение да не позволявам на Ели да встъпи в брак, а напротив, бих я запознала с млади и сериозни мъже. Само по такъв начин тя би могла да забрави господин Дьо Шансеней. Поне нека направи такъв опит.

Госпожа Жермен поклати глава:

— Ели не е от онези, които могат да забравят. Тя е от жените, които мъчно отдават сърцето си два пъти през живота, в това съм уверена. Освен това и в мисълта й е младият граф, който е тежко ранен… Всичко това може само да засили любовта. Ах, Ели има невинно, искрено и нежно сърце, създадено да се самопожертвува.

Габриела, която беше необикновено добра наблюдателка, бе доловила всичко, което се разиграваше в душата на Ели. И госпожица Дьо Прексей също знаеше причините за меланхолията, забулила с тъга тия хубави и умни очи.

Така изминаха юни и юли. Получиха новини от госпожица Матилд, която си оставаше все така погълната от работа. От нея узнаха, че абат Дембри бил ранен от граната, когато помагал на ранените на бойното поле. Раната била тежка и кракът му трябвало да бъде ампутиран. Майка му била заминала за Тулуза, където абатът бил настанен в болница.

В края на юли госпожица Антоанет получи тежка ревматична криза и трябваше да остане на легло. Докато лежеше, измъчвана от ужасни болки, наглеждана от Ели, нова група офицери пристигна за възстановяване във вила „Бланш“. Между тях имаше и един млад пехотен капитан, дясната ръка на когото беше превързана. Синята униформа стоеше великолепно на красивия млад мъж, който имаше необикновено елегантни движения и аристократично бледо лице.

Блясъкът на гордите му очи заливаше бледността на страните му. Щом го зърна, госпожа Жермен, която приемаше пристигналите офицери, си помисли: „Какъв красавец!“.

Когато малко след това офицерът й каза името си: „Капитан Дьо Шансеней“, тя с мъка се удържа да не издаде изненадата си. След това се усмихна и забеляза:

— Вие се намирате във вашия край, господине, Саржак съвсем не е далеч оттук.

Графът също така се усмихна:

— Да, госпожо. Чувствувам се щастлив, задето случаят ме изпрати тук от болницата в Бордо, където бях на лечение няколко месеца. Случаят, или по-точно казано, постъпките, направени от страна на баба ми, без да подозирам това.

— Ако госпожа Дьо Шансеней е в Саржак, за нея ще бъде лесно да дойде да ви види.

— Тя е там, надявам се да я видя тези дни.

След като новите пансионери се настаниха, госпожа Жермен има кратък разговор с майка си. Тя й съобщи за пристигането на офицерите и на граф Дьо Шансеней. Госпожа Дьо Белан също видя младия герой и остана приятно изненадана от неговия вид.

Двете жени дойдоха до заключението, че не бива да крият от госпожица Антоанет присъствието на някогашния кандидат за ръката на Ели. Старата строга дама сама ще узнае това, особено ако Дьо Шансеней остане по-дълго време във вила „Бланш“, и с право ще се разсърди, задето нейните близки не са я уведомили по-рано.

— Никога нищо не може да се върши по предварително установен план — добави госпожа Белан. — И тя ще трябва да се помири с мисълта, че тези две млади същества може да се видят и сигурно ще се видят. Кой знае, Габриела, може би всичко това ще има щастлив край! Днес, когато видях графа, си обясних нещата… Каква елегантна фигура! А лицето му! Вземи под внимание интелигентността, която лъха от погледа му. Навярно Ели се е увлякла… Не бих била в състояние да я укоря за тази нейна любов, защото още от пръв поглед граф Дьо Шансеней ми стана симпатичен…

Госпожа Жермен, въпреки че споделяше впечатленията на майка си, се опита да я убеди, че по отношение на този въпрос трябва да бъдат необикновено внимателни. Трябваше в никакъв случай да не издават пред госпожица Антоанет, че хранят известни симпатии към Ожие дьо Шансеней. Тя самата ще започне постепенно да опознава този човек и ще се убеди дали той е достоен да промени решението си в негова полза. Кой знае, може би старата госпожица Дьо Прексей да смени възгледите си. Всичко това налагаше предпазливост.

XIV

Когато узна, че Ожие дьо Шансеней е гост на вила „Бланш“, госпожица Дьо Прексей прояви изненада, примесена с известен гняв.

— Само това ми липсваше! Тъкмо Ели беше започнала да се пооправя по малко. Сега, когато го види, не знам как ще й се отрази…

— Драга Антоанет, но в това отношение не мога нищо да направя — заяви госпожа Белан. — Не мога да изхвърля оттук този славен офицер, превърнат на решето от неприятелските куршуми, чиято дясна ръка и сега е парализирана. Но кой знае, може Ели и да не го види…

— Това ще е просто чудо! Ще трябва да я задържам колкото се може повече при себе си, докато той е тук…

— Недей прави подобно нещо, драга Антоанет! Това дете има нужда от всекидневни разходки.

— Знам това, но какво да направя?

— Довери се на провидението, което ще съумее да комбинира всичко така, че да бъде за щастието на нашата любима и набожна Ели…

Госпожица Дьо Прексей поклати глава. Ясно беше, че твърдо вярваше в съдбата, но гордостта и високомерието, които винаги са живели в душата й, я караха неведнъж в живота да поставя на първо място своите планове. Такъв беше случаят с Ели. И сега старата дама чувствуваше мъка, че същото това провидение е поставило още веднъж на пътя на скъпата й Ели господин Дьо Шансеней…

Нямаше обаче никаква възможност да избягат далеч оттук. Ревматизмът я измъчваше, а и лекарят беше препоръчал Ели да не е през зимата в Прексей… И понеже госпожица Дьо Прексей не разполагаше със средства, за да прекара зимата другаде, трябваше да отстъпи пред обстоятелствата… Но какво неспокойствие и нетърпение измъчваха душата й!

Търсеше начин племенницата й да не види Ожие, но съдбата се беше обявила против нея. Беше й ясно, че един или друг ден ще ги срещне и неопитното дете ще бъде поставено пред нови изпитания.

Ели узна за присъствието на Дьо Шансеней още през седмицата.

Офицерите от вила „Бланш“ присъствуваха на неделна служба в църквата. Госпожица Валроме, която бе отишла рано на богослужението, огледа присъствуващите и изведнъж потрепери. За няколко секунди сърцето й сякаш замря.

Той… Това беше той! Бледен, малко отслабнал, но все още така хубав. Стоеше прав в църквата, обърнат към олтара, където бе започнала службата.

Ели изпита необикновена радост. Значи се е променил и вече вярва в бога! Молитвата на малката монахиня бе прекъсвана няколко пъти, без да иска, отправяше поглед към храбрия офицер. Наблюдаваше израза на лицето му, в който нямаше и следа от лицемерие и притворство. Войната го беше преобразила, поне така изглеждаше… И леля Антоанет не би могла да се усъмни в това.

Сладка надежда се разля за момент в душата на Ели, но веднага усети тръпка на безпокойство. „Аз съм дала обещание, че няма да се омъжвам… Освен това той може и да ме е забравил. Оттогава са минали цели две години!“

А как го обичаше все още тя! Чувствуваше особено вълнение при мисълта, че след малко ще се срещнат и ще види очите, които са й говорили за истинска любов.

Госпожа Дьо Белан обаче, смятайки, че е по-добре да се изчака по-сгоден случай, направи така, че да излезе от църквата с младата си сродница, след като офицерите вече се бяха отдалечили. Вън срещнаха госпожа Салбер, която ги чакаше. Необикновено любопитна — това беше малкият й недостатък, — госпожата попита:

— Кой е красивият капитан, ранен в ръката, чието присъствие в църквата впечатли всички дами?

— Капитан Дьо Шансеней, който има замък в Саржак.

— Ах, да! Онзи, който получи и ордена на почетния легион… Ей богу, ако той иска, може да покрие с печал сърцата на всички момичета от нашия край.

Госпожа Дьо Белан я прекъсна:

— Той наистина е великолепен човек във всяко отношение. Интелигентен, любезен и както изглежда, твърде сериозен…

Ели се обади с разтреперан глас, мъчейки се да скрие руменината, заляла лицето й:

— Лелите ми и аз се запознахме с него в Гукси, където беше пристигнал преди две години заради погребението на сродницата му, госпожа Дьо Валей, стара наша приятелка.

Госпожа Дьо Белан възкликна, сякаш в този момент си бе спомнила нещо:

— Ах, наистина! Антоанет ми писа, че маркиза Дьо Шансеней е наследила „Благословеното обиталище“.

Когато приближиха до вила „Бланш“, госпожа Дьо Белан улови Ели за ръка и тихо й каза:

— Значи това е, мила, онзи господин Дьо Шансеней, който е искал да се ожени за теб… и за когото старата ти леля ме помоли да й дам някои сведения?

— Да, това е той, драга братовчедке!

— О, струва ми се, че той не е бил съвсем равнодушен към теб, момиче.

Красивата девойка отвърна със сдържан глас:

— Бях готова да приема неговото предложение. Леля ми обаче смяташе, че той не е достоен за мен.

— Тогава не беше достоен, но сега навярно се е променил. Ако вече се е отказал от лекомисления си живот, леля ти няма основание вече да упорствува на решението си.

Малката ръка трепереше под ръката на госпожата.

— Но тя поиска от мен да й обещая, че никога няма да се омъжвам…

Госпожа Дьо Белан трепна от изненада:

— О, това и аз самата не мога да си го обясня. Не съм го знаела досега. Та това е същинска лудост! На твоите години… Абсолютно необходимо е да поговорим с нея…

Ели поклати глава:

— Леля ми е страшно упорита в решенията си!

— Ще видим! Освен това аз и моята Габриела ще преценим през това време какво струва и господин Дьо Шансеней. Ако у него е настъпила промяна, ако той и по душа, и по морал отговаря на красивата си външност, уверявам те, че ще принудим леля ти Антоанет да промени становището си.

Госпожа Дьо Белан погледна красивото лице на Ели, озарено вече от плаха надежда.

— Ти все още го обичаш, нали?

По устните на Ели заигра неспокойна усмивка.

— Да, не съм го забравила!

Наближавайки къщата, девойката попита:

— Трябва ли да кажа на леля си, че съм видяла господин Дьо Шансеней?

— Да, така ще бъде по-добре… Иначе Антоанет би погледнала с лошо око на подобно криене. Впрочем тя знае, че той е тук и се примири с мисълта, че един ден ще се видите. Говори й искрено и свободно, мило дете!

Когато след няколко часа Ели се яви при леля си, тя й каза, мъчейки се да придаде на гласа си решителност:

— Струва ми се, че господин Дьо Шансеней се намира сред групата офицери, която пристигна във вила „Бланш“. Видях го днес в църквата.

— Ах! — произнесе само госпожица Антоанет.

И повече не стана дума за новия гост.

В същия ден следобед господин Дьо Шансеней мина край къщата с един свой другар от полка, поручик Блаве, лекуван в същата болница, в която бе лекуван и Шансеней, само че бе изпратен във вила „Бланш“ един месец преди него. Показвайки с ръка хубавата къща, обгърната в зеленина, Ожие попита:

— Тук ли живеят госпожа Жермен и майка й?

— Да, откакто са отстъпили вилата на ранените. Там има и една тяхна млада сродница. О, това е необикновено прелестно същество, най-хубавото момиче, което съм виждал в живота си!

Ожие се усмихна.

— Що за възторг, драги приятелю!

— Уверявам ви, че госпожица Дьо Валроме заслужава такъв възторг!

— Госпожица Дьо Валроме!

— Да. Вие познавате ли я?

Младият граф едва възпря вълнението си.

— Познавах дама с това име. Девойката наистина беше необикновено красива.

— Вероятно е същата. Впрочем все ще я видим някой ден. Тя излиза често с госпожа Жермен или с госпожа Дьо Белан.

Ожие попита с пресилено равнодушие:

— Сродница ли е на дамите?

— Да, тя е тук заедно със старата си леля. И двете са дошли от подножието на Юрите, където живее това младо момиче. Тамошният климат не бил подходящ за здравето й…

След това поручикът добави с усмивка:

— Знаете как всичко става всеобщо достояние на подобни места. Освен това ние, ергените, естествено не можем да не се позаинтересуваме от едно такова прелестно същество. Тя е малко горда, малко тъжна и съвсем не обича да кокетира. Пълна противоположност на младата милосърдна сестра от болницата в Ирсо. И онази е невероятно красива, но… Струва ми се, че полага по-големи усилия да намира обожатели, отколкото да се грижи за ранените в болницата.

Той посочи покрива на къщата на господин Бинар, който се виждаше оттук между дърветата.

— Има и такива случаи — отвърна кратко Ожие.

Мислите му сега бяха при Ели. Тя е тук… младата монахиня… прелестното девойче, любимото момиче! Той пак ще я види… Онази, която бе за него идеалната утеха в дните на най-големите страдания и изпитания. Дълбока и искрена радост изпълни сърцето му. Вече не чуваше какво приказва другарят му.

Старата леля също била там! Дали ще вземе под внимание промените, настъпили от оня момент, когато Ожие поиска за пръв път ръката на младата й племенница? Ожие беше поправил грешките в своя живот, изчезнали бяха и най-незначителните петна от миналото му. Сега беше съвсем друг човек, който съзнаваше своите отговорности. Вече бе невъзможно да се върне към по-раншния си разюздан живот. Беше се преродил в страданията, в мъките, в героизма…

Не, сега той гледаше на себе си като на мъж, достоен за Ели. Но как да докаже това на госпожица Дьо Прексей?

Разговаряйки, двамата офицери стигнаха до Ирсо. Ранените войници, които ги срещаха, ги поздравяваха. Един от тях се спря изведнъж, поднесе ръка към кепето си и извика радостно:

— Капитане!

— Я гледай, това си ти, Пол! В тукашната болница ли си?

— Да, капитане, от петнадесет дни… Ранен съм за втори път, но не така, както първия, когато с мен щеше да бъде свършено, ако не ме бяхте изнесли от огъня.

И докато господин Дьо Шансеней любезно разговаряше с ранения войник, една милосърдна сестра излезе пред тях и извика изненадана:

— Господин Дьо Шансеней!

Младият граф се обърна и едва успя да прикрие изненадата си:

— Ах! Госпожица Дукза!

— Каква неочаквана среща! И вие ли сте във вила „Бланш“?

Тя му подаде ръката си, която господин Дьо Шансеней улови само с върховете на пръстите си. Сивите очи на красивата милосърдна сестра го погледнаха с интерес.

— Да, госпожице, от няколко дни.

— Били сте тежко ранен? Сега сте добре, нали?

— Много по-добре… с изключение на ръката ми, която никога няма да оздравее.

Канеше се да продължи пътя си, но девойката извика:

— Позволете ми да ви поздравя! Държали сте се като истински герой.

Той отговори хладно:

— Има много герои в армията, госпожице, нямам право на специални поздрави, защото просто съм изпълнявал дълга си.

— О, колко сте скромен! Познавате ли Пол?

И тя посочи с ръка войника, който беше застанал мирно до тях и не знаеше дали да се оттегли.

— Разправи на цялата болница как го е спасил неговият капитан, като изложил живота си на голяма опасност.

— Пол е храбър момък и необикновено признателен. Ела да ме навестиш някой ден във вила „Бланш“, драги приятелю.

— Да, капитане, с удоволствие.

И с пламнало лице войникът побърза да настигне другарите си.

Гледайки Дьо Шансеней с топъл поглед, Сари каза:

— Този човек храни истинска почит към вас, господине.

— Наш дълг е да бъдем добри към тези бедни хора и да им се притичваме в помощ. Но, госпожице, задържаме приятеля ми…

Със студена учтивост графът я поздрави и продължи пътя си със своя другар. Поручикът го попита:

— Значи вие познавате госпожица Дукза?

— Да, познавах я някога. За нея ли ми говорихте преди малко?

— Отгатнахте.

— Това не ме изненадва.

След кратко мълчание той продължи:

— Тя разправяше, че по баща била унгарка. Що се отнася до майка й, която минава за французойка, смятам, че нейната народност трябва да бъде проучена. Как иначе да си обясня факта, че една чужденка, която принадлежи към народите, с които воюваме, е могла да намери достъп като милосърдна сестра във френска военна болница?

— Ех, драги приятелю, това са тайни, които няма да можем да си обясним. Впрочем госпожица Дукза тук минава за румънка…

— Наистина в Унгария има румънци…

Ожие вдигна рамене.

— Познавам я много добре — пъргава, подвижна, лукава жена… А какво става с майката? Интересно би било да се узнае.

— Струва ми се, че тя живее в Биариц. Идва на два пъти тук, за да види дъщеря си. Хубава жена, руса, елегантна…

— Имам основание да се съмнявам, че върши добра работа в полза на нашите неприятели… Тази мисъл се породи у мен точно преди войната. Госпожата си беше създала влиятелни връзки в политическите кръгове — нещо, което й помогна с дъщеря й да не попаднат в лагера на интернираните. Същите тези връзки след това са послужили на младото момиче да се промъкне в една от нашите военни болници.

— Да, но за това няма доказателства.

— Какво да се прави? Има очи, които доброволно се затварят и не искат да виждат. Знаете много добре, както и аз…

Срещата бе твърде неприятна за господин Дьо Шансеней. Достатъчно добре познаваше госпожица Дукза и подозираше, че тя ще поиска да поднови с него връзките, които войната беше прекъснала. Решителна и упорита, ще се откаже от намеренията си едва след многобройни напразни опити. И всички тези опити няма да останат незабелязани в малкото градче.

Тази перспектива беше твърде неприятна за младия граф, особено ако госпожица Дьо Прексей и младата й племенница чуеха да се говори за това. Госпожица Антоанет ще бъде първата, която ще повярва, че Дьо Шансеней не е останал безучастен към младата чужденка, така хубава и прелъстителна.

Само ако знаеше тя каква пропаст беше изкопана между Дьо Шансеней от миналото и днешния Дьо Шансеней! Между някогашния мъж, който обичаше разкоша и търсеше само развлечения и удоволствия, и сегашната му душа, изпълнена с енергия, обладана, готова за нов и смислен живот. За себе си господин Дьо Шансеней не се страхуваше от красивата и прелъстителна Сари, която презираше в душата си. Впрочем нито една жена в света не бе в състояние да го накара да забрави, макар и за миг своята Ели, обичаната и обожавана Ели, която може би скоро ще има възможност да види.

XV

Два дни след това Ожие бе навестен от баба си, която бе дошла с автомобил от Саржак. Нейният траур, безпокойството й за съдбата на внука й не бяха повлияли на бодрия й дух. Тя продължаваше да се гримира с голямо умение и дори в траура си изглеждаше невероятно елегантна.

Кокетството на старата жена дразнеше Ожие, който с мъка прикриваше неодобрението си. Трябваше да положи усилия над себе си, за да демонстрира към баба си почитта, която й дължеше. Той обаче не скри негодуванието си, когато тя започна да му прави повърхностни комплименти:

— Колко хубаво ти стои униформата, моето дете!

Или пък, когато забеляза с лукава усмивка:

— За теб винаги е имало жени, които да те обичат!

Младият граф отговори студено и спокойно:

— Да оставим тези незначителни неща, драга бабо! Това са дреболии. Що се отнася до жените, моите мисли сега са погълнати от много по-сериозни въпроси.

Подобни посещения съвсем не се нравеха на господин Дьо Шансеней. Той страдаше от различията между своите възгледи и тези на баба си. Страдаше поради по-другия морал на тази жена, която го обичаше искрено, а не само защото тази любов ласкаеше самолюбието й. Сега се измъчваше още повече, защото прероденото му сърце, отърсено от някогашния скептицизъм, търсеше истинска и искрена любов.

Госпожа Дьо Шансеней му донесе много новини за техните сродници. Между тях мнозина вече не бяха живи. Уилям Хорн, който веднага след избухването на войната бе постъпил в армията, загинал миналата година по време на сраженията във Фландрия.

Ожие извади картичка от джоба си и я подаде на госпожа Дьо Шансеней.

— От лейди Мод. Била малко болна, но веднага след това отишла да продължи своите грижи за ранените и болните войници като милосърдна сестра.

— Ах, милата Мод! Прелестно момиче, чудна душа. Винаги съм си мислила, драги Ожие, че това е жената, която ти трябва, жена, сякаш създадена за теб.

— Лъжете се, бабо! Такава жена съществува, но за мен това не е Мод.

Госпожа Дьо Шансеней погледна изпитателно внук си:

— Вече си избрал някоя?

— Да.

— Коя?

— Позволете ми, бабо, да не отговарям още на този въпрос.

Макар любопитството й да се изостри, маркизата не настоя повече. Знаеше от опит, че Ожие не би казал нищо повече и че всички усилия биха останали напразни.

След малко тя стана и разделяйки се с внук си, каза:

— Получих напоследък новини от Дьо Пардей посредством нашия братовчед Вилимон. Дьо Пардей е освободен от военна служба за болно сърце. През цялото време пътува между Париж и Биариц, където го виждат много често в компанията на госпожа Дукза.

— Значи историята продължава! Този стар глупак би направил по-добре, ако малко се пази, защото се опасявам, че тази дама се занимава с непозволени неща, които твърде лесно биха могли да поставят в неловко положение всички лековерници около нея. А това лесно може да стане, стига полицията да си отвори малко по-добре очите.

— Да, донякъде… Жена с неизвестно минало. Дьо Пардей я въведе в средите, които посещава майка му, и тя си е създала многобройни връзки, които днес могат да й бъдат извънредно полезни.

Говорейки, господин Дьо Шансеней и баба му излязоха от вилата. В двора ги чакаше автомобил.

— Искате ли, бабо, да се поразходим? Ще се качите в колата малко по-нататък.

— Разбира се, драги. А и времето днес е чудесно. Освен това лекарят ми препоръча разходки, за да не пълнея.

Ожие заповяда на шофьора да потегли напред, а той излезе заедно с маркизата през железните врати. Тръгнаха по пътя с бавни крачки. Госпожа Дьо Шансеней непрекъснато бъбреше. Младият граф й отговаряше разсеяно.

Изведнъж Ожие потрепери с цялото си тяло. На пътя видя две жени. В едната от тях той позна Жермен. Другата беше Ели.

Полагайки големи усилия да се овладее, офицерът каза:

— Бабо, позволете ми да ви представя нашата директорка и милосърдна сестра, госпожа Жермен.

— Коя от двете?

— По-възрастната. Другата е нейна братовчедка, живее с лелите си в Прексей, до Гукси. Тези дами са били приятелки на покойната госпожа Дьо Валей.

— Ах, наистина… Чудесно е, че са попаднали тук.

Ели приближаваше, измъчвана от вълнение. Госпожа Жермен вървеше до нея. Младото момиче бе познало отдалеч човека, който беше обсебил мислите й, който беше за нея единствената любов.

Когато госпожа Жермен минаваше заедно с Ели покрай тях, младият офицер ги спря:

— Ще ми позволите ли, госпожо, да представя на баба ми нашата предана болногледачка?

След това той добави няколко слова на признателност, към които се присъедини любезно и госпожа Дьо Шансеней. През цялото време младият граф виждаше само Ели, почервеняла и смутена, която се мъчеше да гледа встрани. Беше напразно, защото погледите им се срещнаха и двамата прочетоха в очите си своята любов, която раздялата, мъките и страданията бяха направили още по-силна.

— Госпожице, казах на госпожа Дьо Шансеней, че вие и вашите лели сте били най-добрите приятелки на покойната госпожа Дьо Валей.

— Да, ние страшно много обичахме добрата госпожа Дьо Валей, тя беше така привързана към нас.

Госпожа Дьо Шансеней подаде ръката си на красивата Ели и я изгледа с необикновен интерес.

— С братовчедка ми като че ли се бяхме позабравили — продължи госпожа Дьо Шансеней, — но все пак си пишехме от време на време. Моята бедна Валентин смяташе, че ще направи най-добре, ако посвети целия си живот на самотата…

— Тя е вършила много добрини в нашия край. И ви уверявам, че никога не е изпитала скука.

Господин Дьо Шансеней се намеси в разговора.

— Един полезен живот никога не омръзва. Лентяйството е болест, която, уверен съм, вие, госпожице, никога не сте изпитвали.

На устните на Ели заигра кротка усмивка, която придаде нова прелест на лицето й.

Вместо нея отговори госпожа Жермен:

— Ели е неуморима работничка. Понякога се виждаме принудени насила да я откъснем от работата й, защото има нужда от почивка. Трябва сама да се щади, защото в последните две години здравето й се е поразклатило.

Топъл поглед погали прелестното пламнало лице.

— Вие боледувате, госпожице? Не вярвам да е нещо сериозно?

— Чувствувам се вече несравнимо по-добре.

— Мислите ли да останете тук по-дълго време?

— До следващата пролет, предполагам. Лекарят не ми позволява да прекарам зимата в Прексей, понеже там климатът е много студен.

— Той има право. Лелите ви с вас ли са?

— Само леля Антоанет. Леля Матилд остана в Гукси, за да се грижи за бедните заедно с майката на тамошния свещеник.

— Ах, абат Дембри! Узнах от един негов приятел, също така свещеник, че му е ампутиран единият крак. С удоволствие ще го навестя, когато се завърна в „Благословеното обиталище“.

— А вие, господине? Вашата ръка?

Той се усмихна и повдигна с лявата си ръка обездвижената си десница, която носеше винаги превързана.

— Няма да ми служи вече за нищо. Щастие е, че поне едната от тях ми остана.

Госпожа Дьо Шансеней извика:

— Ах, драги, мълчи! Не ме карай да мисля за онова, което можеше да стане.

— Да, бабо. Трябва да мислите и за него, за да можете да благодарите на бога, задето ви е върнал внука от война, без да е съвсем осакатен.

Казвайки това, младият граф продължаваше да наблюдава Ели. Виолетовите й очи, блеснали от вълнение, което мъчно можеше да се прикрие, се бяха загледали в ордените за храброст, окачени върху офицерската му униформа.

След като вдигна поглед, Ожие можа да прочете в него необикновен възторг и дълбока и чиста нежност.

Когато след малко се разделиха, за тях беше ясно, че със сърце и душа си принадлежаха завинаги един на друг.

Продължавайки пътя си, уловена под ръка за внук си, госпожа Дьо Шансеней забеляза:

— Много добра е тази госпожа Жермен, невероятно благородна. Що се отнася до младото момиче, то е сладко и красиво. Какви прелестни очи! Такъв цвят на очите рядко се среща. Виолетови… Само да се облече модерно и няма защо да се безпокои, защото където и да се яви, никъде не би могла да намери съперница на своята хубост.

Ожие сякаш се беше пробудил от някакъв сън:

— Хубаво да се облече! Какво значение има това? Да носи дрехите на известни моделиери! О, те полагат всички възможни усилия, за да прикрият смешното. Ще ви призная искрено, че аз я предпочитам сто пъти с тази скромна рокля, която й стой така хубаво.

— Безспорно е твърде хубава. Ще бъде хубава дори и ако би навлякла чувал. Не може да се отрече.

Ожие слушаше с едно ухо бележките на баба си и отговаряше кратко на въпросите, които му задаваше за госпожица Дьо Валроме, нейните лели и живота им в Прексей. Госпожа Дьо Шансеней, въпреки че не бе дарена с наблюдателност, не можеше да не свърже тези две странности: присъствието на това хубаво момиче в Гукси и необикновения интерес, който Ожие беше проявил към „Благословеното обиталище“.

„Поискал е да започне с нея флирт, но е срещнал съпротивата на лелите й. Ето на какво се е дължало лошото му настроение, когато се завърна от Гукси.“

Такива бяха обясненията, които госпожа Дьо Шансеней си даваше сама, след като не се беше решила да запита внук си.

И най-сетне дойде до заключението: „Той сигурно ще се опита да продължи тук малката идилия. Бедното дете, в това ще намери развлечение…“.

Нейната далновидност обаче не отиваше дотам, че да я накара да си помисли как това нещастно девойче, останало сираче, възпитано скромно, далеч от света, би могло да бъде девойката, за която Ожие бе казал: „Намерих жената на своя живот!“.

След като господин Дьо Шансеней изпрати баба си и остана сам, почувствува облекчение. С леки крачки се завърна във вилата. Сърцето му беше изпълнено с истинско щастие. Главното препятствие обаче — поведението и гледището на госпожица Антоанет — продължаваше да съществува. Той чувствуваше, че сега разполага с ново оръжие, с което ще може да се бори успешно със старата дама. Това оръжие беше неговото неотдавнашно минало — цели две години на фронта, изпълнени с безподобна храброст, самопожертвователност и прераждане.

Без да подозира, Ожие бе намерил ценни съюзници в лицето на госпожа Дьо Белан и нейната дъщеря. Двете тайно го проучваха и той всеки ден печелеше все по-искрени симпатии в техните сърца.

Приятелят му, поручик Блаве, изсипа един ден големи похвали за Ожие пред госпожа Жермен.

— Не мога да намеря думи, с които да опиша неговата храброст и хладнокръвие. Той наелектризираше всички ни. О, великолепен офицер! Необикновено добър към войниците, макар да ги държеше строго. Не ги наказваше и всички го обичаха. Полагаше грижи за всеки свой войник, спаси един от смърт, излагайки на страшна опасност собствения си живот.

В друг случай, говорейки с госпожа Жермен за болницата в Ирсо, поручикът забеляза:

— Без едно строго и компетентно управление редът в болницата не може да се поддържа, още повече, че болничният персонал се набира от най-различни среди… С Дьо Шансеней прекарахме известно време в една болница край Бордо. Милосърдните сестри бяха много добри, но две-три от тях се проявиха като опасни кокетки.

След това добави, смеейки се:

— Проявиха особен интерес към Дьо Шансеней. Той обаче остана равнодушен и запази студеното си държане към жените, които се надпреварваха да го спечелят. Необикновено сериозен мъж е…

Всички сведения, които успя да събере за Ожие, госпожа Жермен реши да предаде на госпожица Дьо Прексей, когато настъпи удобен момент. Що се отнася лично до нея, тя бе уверена, че друг мъж не би могъл да бъде така достоен за Ели дьо Валроме.

Младото момиче, вземайки под внимание изкуственото равнодушие, което госпожица Дьо Прексей прояви, когато тя й съобщи за пристигането на Дьо Шансеней, не й каза за втората си среща с него. Госпожица Антоанет обаче долавяше, че отново са се видели, по необикновения блясък в очите й.

Как да се измъкне от това тежко положение? Старата дама търсеше изход, но все не можеше да го намери. Тя продължаваше да упорствува в решението си и нито за миг не позволи да се загнезди в главата й мисълта за капитулация. От друга страна обаче, тя се безпокоеше твърде много за здравето на племенницата си, опасяваше се да не би някои нови сътресения да го разклатят окончателно.

Един ден тя попита госпожа Дьо Белан за Ожие, това бе първият случай, при който тя завързваше разговор за младия офицер.

— Ще остане ли тук още дълго време господин Дьо Шансеней?

— Вероятно… Ръката му изисква грижи и постоянни превръзки.

Преструвайки се, че не забелязва неприятната изненада, която се изписа по лицето на братовчедка й, госпожа Дьо Белан използува случая да изкаже дискретно куп похвали по адрес на Дьо Шансеней.

XVI

Настъпи септември, топъл и хубав месец в този край. След получените тежки рани Ожие бързо закрепваше и продължаваше да се разхожда заедно с приятеля си поручик Блаве. Скитаха из полето и наблюдаваха със завистлив поглед птиците. Често пъти пред тях изскачаше подплашен заек. Ожие казваше:

— След войната ще дойдете в Саржак, драги Блаве, и ще ходите на лов за дивеч, защото аз…

Поручикът побърза да отговори:

— Да, ще дойда, стига да се завърна жив от войната. Щом оздравея, веднага ще замина за фронта. Лекарят ми каза, че след един месец ще мога да се върна в частта си.

— А аз ще имам нужда от дълго лечение. Но и след това няма да ме поставят начело на моите храбреци заради тази проклета ръка…

Понякога по време на разходките на господин Дьо Шансеней се удаваше да срещне госпожица Сари и това беше страшно неприятно за него. Сари правеше всичко възможно да се сближи отново с него. На нейните усмивки и лукави погледи той отговаряше хладно, но упоритият характер на девойката не й позволяваше да се спре насред път. Тя писа на майка си:

„Никога не съм преставала да го обичам. Напротив, обичам го все повече и повече, мамо. И ще направя всичко, каквото зависи от мен, за да победя равнодушието му. Писах ти вече, че изглежда страшно променен, набожен, готов бил да се прости с всичко, което някога обожаваше — светския живот и волните удоволствия. Във всеки случай ще бъде безполезно повече да се преструвам пред него, защото вече не е така лековерен.“

Ожие изпита два пъти удоволствието да се срещне с Ели, която се придружаваше от госпожа Жермен и нейните две момиченце. Двете групи се спираха за малко и разменяха по някоя дума. Това беше достатъчно за младите сърца. Нежно срещаха влюбените си погледи и потръпваха от блаженство…

Бедната госпожица Антоанет! Случи се тъкмо онова, което предвиждаше. Капитан Дьо Шансеней, с ореол на герой от фронта, сега беше станал пълен господар над младото сърце на Ели, което вече му принадлежеше всецяло.

И госпожица Антоанет съзнаваше много добре всичко това. Нямаше нужда Ели да й казва, че е видяла младия офицер. Светлият й поглед я издаваше. Старата дама схвана своето безсилие и се отдаде на мрачни мисли, които понякога се изместваха от скрито възмущение. Нима трябва да отстъпи, да капитулира, да даде своята малка Ели на този Дьо Шансеней, когото сега обожаваха и госпожа Дьо Белан, и Жермен? Изцяло се бил преродил. Кой знае!… Нали и племенникът й Жак се преструваше, че се е превърнал в светец през времето, което предшествуваше неговата женитба?

Гордостта и самолюбието имаха своето място в чувствата на неприязън, които госпожица Антоанет изпитваше към Ожие. Мисълта за капитулация пред човека, на когото някога така енергично беше отказала ръката на своята невинна племенница, за нея беше така мъчителна, че полагаше всички усилия да я отхвърли от себе си.

Братовчедките й продължаваха твърде умело, разумно и тайно своята подготвителна работа за капитулирането на старата дама. Трябваше да действуват твърде предпазливо, вземайки под внимание характера й и обстоятелството, че се отдаваше със страст на своите решения и идеи…

Габриела каза на майка си:

— Любовта й към Ели ще я накара да се разколебае. Само от тази страна можем да разчитаме на някакъв успех.

Един следобед, когато госпожа Жермен не можеше да излезе на разходка, Ели бе извела Терез и Люси. Докато малката Люси се държеше непрекъснато за ръката на своята по-голяма братовчедка, Терез, здраво и пъргаво момиченце, тичаше насам-натам с едно палаво като нея куче. Ели се опита да я усмири, но детето, прекарало два дни вкъщи заради непрестанните дъждове, приличаше на малко жребче, пуснато на свобода.

Накрая палавницата се спъна в един камък и падна. Писъците й се разнесоха надалеч.

Ели изтича веднага при нея и констатира, че кракът й бързо се беше подул в ставата. Трябваше да потърси помощ от къщи, защото момиченцето беше доста тежко и Ели не можеше да я носи.

— Ти ще останеш при сестра си, Люси — каза Ели на по-малкото сестриче. — Аз ще отскоча до къщата да взема Мелани, за да ми помогне да пренесем Терез.

Момиченцето плачеше, защото беше много страхливо.

— Лельо Ели, не ходи, моля те!

— Трябва да отида, моето момиченце!… Няма да се забавя много!

И Ели бързо се отправи по пътеката, която водеше към къщата. По пътя се зададоха двама офицери.

— Какво се е случило, госпожице? — попита неспокойно единият от тях.

Ели почервеня, когато видя капитан Дьо Шансеней заедно с поручик Блаве.

— Малката ми братовчедка си навехна крака и отивам да повикам някого от къщата, за да ми помогнат да я пренесем.

— Ние сме на вашите услуги, госпожице — каза Ожие.

— Не бих искала да ви затруднявам.

Поручикът отговори галантно:

— Да ни затрудните? Чувствуваме се щастливи, че ще можем да ви помогнем.

Ожие добави с усмивка:

— Ще се уверите, че единствената ми ръка все пак може да служи за нещо. Заведете ни при момиченцето.

След малко двамата офицери вече носеха пострадалото дете, Ели вървеше след тях с Люси.

Младото момиче беше твърде развълнувано и се безпокоеше. Госпожица Дьо Прексей, която от няколко дни се чувствуваше по-добре, тъкмо днес беше поседнала пред къщата. Трябваше да минат край нея, за да пренесат Терез… Как ще се отнесе тя към господин Дьо Шансеней?

В началото старата дама видя само Терез в ръцете на двамата офицери, които не можа да разпознае. Тя стана и въпреки болките, направи няколко крачки към тях.

— Какво е станало?

Поручик Блаве отговори:

— Навехнала си е крака, госпожо. Нищо сериозно, не се безпокойте!

Госпожица Антоанет хвърли поглед към поручика, след това погледна и другаря му. Лицето й тутакси промени изражението си. Криейки очите си от погледа на Ожие, каза с разтреперан глас:

— Наистина, господа, измъчихте се и вие. Ели, повикай слугинята.

— Няма защо да я безпокоите, госпожо. Ако позволите, ще пренесем сами детето в стаята му.

— Както обичате, господине…

След като положиха малката в леглото й, двамата офицери си взеха довиждане с госпожица Ели, помилваха Терез и излязоха. Отвън свариха госпожица Дьо Прексей, която ги чакаше, за да им благодари. В същия момент пристигна и госпожа Дьо Белан, изненадана от това, че вижда госпожица Антоанет да разговаря с Дьо Шансеней. Обясниха й набързо цялата случка, след което тя покани двамата офицери на чай, въпреки дискретния им отказ.

В действителност госпожа Дьо Белан се радваше на тази случайност, защото детето не беше пострадало сериозно, както сама се убеди, а госпожица Дьо Прексей се видя принудена да срещне отново този проклет Дьо Шансеней, да говори с него и да го слуша. Това вече бе голяма крачка напред, защото преродената личност на младия граф веднага привлече вниманието и симпатиите на старата дама.

Като добре възпитана, госпожица Антоанет разпитваше двамата офицери за раните им и хвалеше героизма им. Наблюдавайки държането й, никой не би заподозрян, че тя познава Дьо Шансеней от много по-рано. Ожие, от своя страна, също не направи и намек за Гукси. Разговорът се въртеше на общи теми.

Госпожа Дьо Белан наблюдаваше дискретно поведението на старата монахиня. Забеляза как госпожица Антоанет наблюдава с интерес красивата и енергична фигура на господин Дьо Шансеней. Долови и известно вълнение от страна на старата жена.

Когато офицерите си отидоха, госпожа Дьо Белан заяви възторжено:

— Възхитителни млади хора! Нали, Антоанет?

— Да, чудесни момчета!

Но след кратко мълчание добави сърдито:

— Подозирам те, Фабиен, че покровителствуваш намеренията на този млад човек, а също и влечението на Ели към него.

Госпожа Дьо Белан отговори искрено:

— Драга приятелко, ако за мен беше обяснимо, че си отблъснала Дьо Шансеней преди две години, днес не мога да разбера защо лишаваш Ели от щастието й и отказваш да я дадеш на един мъж с безспорни добродетели и възвишен морал!

Госпожица Дьо Прексей горчиво се засмя:

— Да, знам… Всичко това обаче няма да му попречи да се отдаде на разюзданост при случай или ако му мине подобно нещо през ума.

— Проявяваш необикновена упоритост, Антоанет! — Разсърди се и госпожа Белан. — Не мога да споря с теб, защото никога няма да проявиш разбиране към господин Дьо Шансеней.

И отиде да търси Ели, оставяйки госпожица Дьо Прексей с мислите й. Това според Белан беше най-добрият начин на държане с гордата старица, непоколебима в страха и желанието си да отмъсти на мъжете.

Двамата офицери се завърнаха във вилата. Ожие, погълнат от спомените за милите виолетови очи, остави другаря си да говори за благородството на госпожица Антоанет и нейната интелигентност, за омайващата красота на госпожица Дьо Валроме.

— Каква прелест крие нейното лице! Красива девойка! Ах, ако не бях от такъв скромен произход, веднага бих се наредил между нейните кандидати.

— Напразно, драги приятелю! Сърцето на госпожица Дьо Валроме не е свободно вече от две години.

— Как! В какъв смисъл?

Поручикът наблюдаваше изненадано Дьо Шансеней.

— Откъде знаете това, Дьо Шансеней?

— Обичам я.

— Вие! Значи вие сте я познавали от по-рано?

— Да. Ето нашата история, разказана с две думи: госпожица Дьо Прексей отказа да ми даде ръката на своята млада племенница, защото, признавам — не без основание, тя ме смяташе за твърде повърхностен човек, който не би могъл да направи щастливо това дете. Оттогава не бяхме се виждали.

— Благодаря ви, Дьо Шансеней, че ми казахте всичко това. Безполезно ще е да давам свобода на фантазиите си, да оставя сърцето си да се влюби.

Ожие продължи след кратко мълчание:

— Смятам, че няма нужда да ви моля тази изповед да си остане между нас.

— Разбира се. Но сега строгата леля сигурно вече няма да има основание да отказва?

— Така е… Но аз не мога вече да искам ръката й, защото съм инвалид и безпомощен…

— Щом госпожица Дьо Валроме ви обича, това не представлява пречка. Не мога обаче да проумея скрупулите ви. Сигурно искате самата девойка да ви признае, че не е променила своите намерения и чувства към вас.

— Тя никога няма да направи това, защото е дала дума на леля си, че няма да се омъжва. Виждате, драги, че госпожица Дьо Прексей е единствената, която може да оправи едно така заплетено положение.

— Да, но ще поиска ли тя да направи това?

— Не знам… Тя има горд, упорит характер. От друга страна обаче, вярвам, че бог ще ме дари с това голямо щастие…

— Което вие напълно заслужавате — добави с възторг Блаве, в чието благородно сърце нямаше и следа от ревност.

Господин Дьо Шансеней не бе говорил нито с госпожа Белан, нито с госпожа Жермен за чувствата си към Ели. Габриела бе първата, която най-сетне заговори с него на тази тема с намеци и заобикалки. Младият граф й разказа същото, което бе казал и пред поручик Блаве, и добави:

— Каквото и да стане, госпожица Дьо Валроме ще бъде единствената ми любов в живота.

— Запазете надеждата си, любезни господине! — окуражи го Габриела. — Разбиранията на нашата многоуважавана братовчедка също могат да претърпят промяна. Майка ми и аз работим за това от известно време, защото симпатиите ни са на ваша страна. Ценим високо характера ви и това ни кара да смятаме, че бракът с госпожица Ели е много подходящ за вас.

Ожие отговори развълнувано:

— Значи, без да подозирам, съм имал такива добри съюзници, госпожо? Много съм ви признателен! Но смятате ли, че госпожица Дьо Прексей може някога да промени решението си?

— Почти съм сигурна в това. Ще бъде много тежко за нея, но тя ще го направи от страх за здравето на Ели. Безспорно необходимо е да имате малко търпение. Няма да можем да постигнем този резултат за един ден, но и вие няма да напуснете скоро вилата ни. Братовчедка ни по редица причини ще бъде също така принудена да прекара зимата тук. Няма защо да бързаме с решението на този въпрос и да подлагаме на риск сигурния успех. Възможно е госпожица Дьо Прексей да отстъпи по-рано, отколкото предполагаме… И не мислете, че осакатената ви ръка би могла да измени чувствата на братовчедка ни. Същото може да се каже и за госпожица Антоанет, която уважава храбростта…

XVII

И наистина госпожица Антоанет скоро бе изправена пред неприятната перспектива да освободи племенницата си от обещанието, което бе изтръгнала насила от нея.

След инцидента с изкълчения крак Люси и Терез бяха станали големи приятелки на капитан Дьо Шансеней и на поручик Блаве. Когато двамата офицери излизаха из парка, често пъти двете момиченца тичаха към тях и ги забавляваха с радостно бъбрене. Люси, която беше по-мила и по-тиха от сестра си, се качваше на коленете на Ожие. След това разправяше на Ели, че офицерите разговаряли с нея.

Лицето на Ели пламваше, а госпожица Дьо Прексей стискаше неспокойно устни.

Габриела Жермен заведе един ден двамата приятели в къщата, за да им покаже рядък скрин, шедьовър на резбарското изкуство от XVI век, който се съхраняваше в семейството им като голяма ценност. След това им поднесе чай. Този път Ели беше там — божествено хубава в бялата рокличка, която сама си беше ушила. И госпожица Антоанет трябваше да бъде отново в компанията на страшния Дьо Шансеней, който сега беше по-очарователен от всеки друг път. Тя го слушаше, без да проявява каквито и да е признаци на раздразнение. Дори показа жив интерес, когато младият офицер разправяше за войниците си и за добрините, които им е правил.

— И вие сте се отнасяли с тях тъй човечно под писъка на куршумите? — попита накрая госпожица Антоанет.

Младият граф отвърна кратко:

— Правех каквото можех.

Госпожица Антоанет се загледа за момент в красивата му фигура. И след това мълча дълго време, докато останалите водеха оживен разговор.

Когато двамата офицери си отидоха, госпожа Жермен, поправяйки синята панделка в косите на Люси, забеляза:

— Страшно интересно е да слуша човек господин Дьо Шансеней.

Госпожица Дьо Прексей се съгласи с нея.

— Да, твърде интересно. Не може да се отрече, че интелигентността му е над средната. Що се отнася до схващанията му, ако, разбира се, са искрени, и на мен изглеждат великолепни.

Ели, която чу думите й, почувствува сърцето си да бие по-силно. Най-после старата й леля беше станала по-справедлива към Ожие! Но продължаваше да отстоява решението си…

По-късно, когато остана сама с Габриела Жермен, госпожица Антоанет заяви решително:

— Понеже ти и майка ти смятате, че Ели трябва да се омъжи, мисля, че въпросът трябва да се реши веднага. Дали обаче господин Дьо Шансеней държи все още на брак с племенницата ми?

— Разбира се. Само това, че осакатя с едната си ръка, го възпира да повдигне отново този въпрос.

— Тъкмо това ме кара да отстъпя така бързо. Неговата ръка, раните му. Не е щадил своя живот пред неприятеля за отбрана на отечеството… Той е един от героите защитници на жените, старците, децата и на нашите застрашени домове! Тъкмо затова смятам, че не съм в правото да му отказвам повече ръката на нашата малка Ели, която би го направила щастлив.

Габриела улови ръката на старата дама и дълго я стиска.

— Ах, драга братовчедке, знаех, че в никакъв случай няма да останете неумолима докрай!… Той ще направи щастлива малката Ели, ще видите…

— Възможно е… Той няма вече онзи поглед, който човек можеше да долови в очите му преди две години. Вижда се, че е страдал, че е мислил…

Госпожица Антоанет замълча за малко и след това добави:

— Кажи му, че позволявам да поиска ръката на Ели, ако е останал със същите чувства към моята племенница.

— Утре ли, скъпа братовчедке?

— Да, още утре. Предупреди го обаче, че тя е кръгло сираче и поне за момента не ми е възможно да й приготвя зестра.

— О, не вярвам това да го вълнува, драга братовчедке!

Още същата вечер госпожа Жермен уведоми господин Дьо Шансеней за щастливата новина.

— Не разчитах на такъв бърз резултат — възкликна радостно Ожие. — Госпожица Антоанет е от ония искрени хора, които щом веднъж им се отворят очите, не могат да се противопоставят дълго време на съвестта си…

След това, усмихвайки се, Габриела добави:

— Смятам, капитане, че вие я спечелихте! А това не е лесна работа, мога да ви уверя.

Дьо Шансеней отговори весело:

— Знам го от личен опит. Приемът, който ми оказа госпожица Дьо Прексей преди две години, е един от най-неприятните моменти в живота ми.

На следния ден следобед Ожие се появи в къщата. Беше два часът. Въведоха го в салона, в който го чакаха госпожица Дьо Прексей и нейната племенница. И докато той им се покланяше, старата госпожица заяви с тържествено и сдържано вълнение:

— Изглежда, капитане, добавихте към славата си още една победа. Вашата слава е така голяма, че всяка жена ще се чувствува горда да носи името ви.

— Обаче аз, госпожо, не мога да забравя, че всъщност съм един инвалид…

Ели радостно се отправи към него с протегнати ръце.

— Леля ми го каза много по-точно, господине. Ще бъда необикновено горда и щастлива да съм жена на един славен инвалид.

Ожие улови малката й ръка, притисна я към устните си и прошепна:

— Ели, мила моя…

Това бе всичко, което беше в състояние да каже в първия момент. Известно време младите се наблюдаваха с нежна радост. Госпожица Антоанет почувствува как вълнението стяга гърдите й, макар да полагаше всички усилия да запази спокойствие.

Без да пуска малката ръка, която трепереше от щастие, Ожие каза:

— Значи сега имате малко повече доверие в мен, госпожице, щом сте съгласна да ми дадете това неоценимо богатство?

— Да, надявам се… Вярвам, че ще бъдете достоен за нея не само днес, но и в бъдеще.

— Обещавам ви и се кълна в своята чест на благородник и войник, че има огромна пропаст между някогашния Дьо Шансеней и днешния. Истината е, че от този момент задача на моя живот ще бъде да направя Ели щастлива, доколкото ми е възможно. Признавам, че светският ми живот и неразумното пилеене на пари са могли с право да ви вдъхнат недоверие. Днес вече не е така, защото съзнавам своята отговорност. Разбрах какъв е в действителност животът и какъв трябва да бъде, защото видях много пъти смъртта в очите…

Завърнал се във вила „Бланш“ след цял час, прекаран в къщата, господин Дьо Шансеней телефонира на баба си, маркиза Дьо Шансеней:

— Елате, моля ви, утре във връзка с една важна стъпка в моя живот…

Госпожа Дьо Шансеней започна да разпитва:

— Каква стъпка, мило дете?

— Искам да сключа брак…

— Постъпка за брак? За теб ли?

— Да… За госпожица Ели дьо Валроме! Спомняте си я, нали?

— Онова младо, необикновено хубаво момиче, което срещнахме?

— Да, тя.

— Наистина възможно ли е това? Тя, както ми се струва, не е богата…

Ожие едва се въздържа, за да не кипне от гняв — това бе вече много за неговите схващания. След това отговори спокойно:

— Толкова по-добре! Имам достатъчно състояние и за двама ни, та макар и да се народят цяла дузина деца…

— Цяла дузина! Дванадесет! Ти обичаш да се шегуваш… Да, ще пристигна утре, ако намеренията ти за този брак са наистина сериозни.

— Повярвайте ми, държа твърде много на тази женитба. Лека нощ, бабо! Донесете ми цветя от Саржак, бели цветя, разбира се, защото ще ги дам на годеницата си.

— Добре! Ти обаче ме учудваш…

Тук разговорът бе прекъснат. Ожие не беше настроен да го подновява и се завърна сърдит в стаята си. Той си мислеше: „Струва ми се, че никога няма да се насити на пари! Ако един мъж не се ожени за момиче, чието богатство е почти равно с неговото, тогава започват да гледат на мъжа като на странен чудак! Така е. Ако баба ми си е представяла, че съм с нейните схващания, горчиво се е лъгала…“.

* * *

На следващия ден, в неделя, братовчедките от къщата, излизайки от църква, поговориха малко с господин Дьо Шансеней и поручик Блаве. Ели и Ожие размениха няколко думи полугласно, гледайки се с топлия поглед на влюбените. Тъкмо в този момент минаха две милосърдни сестри. Едната от тях изгледа особено Ожие и Ели. В очите й блесна мълния. Другата забеляза:

— Колко е красив този капитан Дьо Шансеней! А и младото момиче, с което разговаря, е прелестно. Същинска мадона!

Сари отговори късо:

— Наистина.

И след кратко мълчание попита:

— Знаете ли кое е това момиче?

— Вероятно някоя сродница на госпожа Дьо Белан. И аз самата не знам със сигурност… Струва ми се обаче, че чух госпожица Робен да разправя за едно необикновено хубаво момиче.

Госпожица Дукза се завърна в болницата в ужасно настроение, което не бе в състояние да прикрие. На минаване уведоми управителката на болницата, че я боли глава и да не разчита на помощта й.

Главоболието й не предизвика изненада, защото всички вече добре познаваха госпожица Дукза. За нея беше достатъчно мъжете да я ухажват и да позира в униформата на милосърдна сестра, за която знаеше, че й стои великолепно. И както неотдавна беше забелязала госпожа Салбер пред Габриела Жермен, тази милосърдна сестра се радваше на покровителството на известни хора и госпожа Бинар не се решаваше дори да й намекне колко безполезно е нейното пребиваване в болницата.

В стаята си младата милосърдна сестра се отпусна за момент на един стол със свити устни и намръщено чело. „Кое е това младо момиче? Може би е негова годеница? Гледаха се като истински любовници… Сега разбирам защо не представлявам за него никакъв интерес!“

Госпожица Дукза отчаяно стискаше юмруците си. И в един миг мрачна светлина изпълни погледа й…

За да се успокои, тя напусна болницата и отиде да скита из полето, където човек се озоваваше още щом се измъкнеше от улиците на малкия градец Ирсо. По пътя тя прочете писмото от майка си, което беше получила същата сутрин. Госпожа Дукза й пишеше:

„Ела при мен в Биариц. При днешните условия и обстоятелства предпочитам да бъдеш край мен. Знаеш много добре съображенията ми. Може да бъде невъзможно да ти телеграфирам или телефонирам в случай на нужда. Това не значи, че се опасявам от каквото и да било, напротив, нашите работи се развиват необикновено благоприятно, дори бих казала — отлично, ако не бях суеверна… Успях в една работа, получих похвали отгоре, посредством нашия приятел Б., който все още се намира в Сан Себастиан. Продължавам да се виждам с него всеки петнадесет дни, когато ми дава нови инструкции, които са необходимост в професията ни.

Иска ми се, само от съображения на по-голяма предпазливост, да бъдеш край мен. Не разчитам обаче, че ще се отзовеш на моето желание, особено щом там се намира и господин Дьо Шансеней. Познавам много добре упоритостта на дъщеря си и смятам, че тя ще предприеме всичко необходимо, за да привлече върху себе си вниманието на красивия капитан, така че той да се влюби наистина в нея. Всичко това би било за мен твърде приятно и необикновено полезно. Опасявам се обаче дали ще успееш сега, когато господин Дьо Шансеней е станал съвършено друг човек, както ми пишеш.“

Когато Сари завърши четенето, разкъса писмото на съвсем дребни парченца и ги разхвърли из тревата.

След това, вдигайки рамене, зашепна в неудържим гняв:

— Знам, че се опасяваш, защото ще бъде твърде мъчно… Особено сега, след онова, което вече долавям…

Беше се отправила по една тясна пътека край гората, покрита с висока трева. Пътечката се спускаше към бистър поток, в който се оглеждаше буйната зеленина на околността. Потокът шумолеше и подскачаше през камъните, край самата пътека. Малко по-далеч на другия бряг се издигаха дървета, които оглеждаха зелените си корони в бързите води… Лек ветрец разклащаше листака.

Сари изведнъж се спря.

Остана като закована. Радост блесна в погледа й.

Край зеления бряг беше седнал офицер с книга в ръка. Сари го позна от пръв поглед. С бързината на диво козле побягна из тревата и за няколко секунди се озова пред Ожие, преди той да я забележи…

— Е, добре… Сега вече не ви интересува малката Сари, която някога ви беше тъй мила…

Седна на тревата и наведе към Ожие прелестната си главичка. Гледаше го с необикновено нежен поглед.

Офицерът обаче я отблъсна от себе си и сърдито стана от мястото си. Изгледа я презрително и отвърна:

— Моля ви да ме пощадите от спомените на едно време, от което днес съм толкова далеч. Забравете, че сме се познавали. Това ще бъде най-разумното, защото аз вече престанах да си спомням за вас.

И като й обърна гръб, младият офицер си тръгна.

Сари скочи от тревата и го настигна тичешком.

— Ожие, защо ми говорите тъй! Не ми причинявайте такава мъка… позволете ми поне да ви обясня всичко…

Младият граф се обърна и я изгледа студено:

— Значи не искате да разберете, госпожице, че нахалството ви е унизително за самата вас? Съжалявам, задето съм принуден да ви го напомня.

И младият граф продължи пътя си.

Сари остана на мястото си. Лицето й се беше свило от гняв и обида. Равнодушието и презрението в погледа на Ожие я съкрушиха… Загуби и най-малка надежда, че би могла някога да породи какъвто и да е интерес у Ожие към себе си.

Дива омраза изпълни сърцето й. Протегна юмрук към посоката, където се изгуби офицерът, и извика:

— Ще намеря начин да ми платите за всичко това, господин Дьо Шансеней!

„Преди всичко ще трябва да узная кое е онова младо момиче, което разговаряше тая сутрин с него!“ — помисли си тя.

XVIII

Същия ден следобед пристигна госпожа Дьо Шансеней и поиска от госпожица Дьо Прексей красивата Ели за своя внук. С особено задоволство старата маркиза констатира, че Ожие не би могъл да намери по-прелестна годеница от тази и че е напълно естествено решението му да се ожени за това бедно момиче…

— Що се отнася до мен, никога не бих могла да си представя, мило дете, че запознанството ви ще свърши така — заключи маркизата.

Госпожица Дьо Прексей с тържествения си вид направи на старата маркиза необикновено добро впечатление. Между тях не можеха да съществуват никакви симпатии поради различните им схващания за живота, но и двете се отнасяха с необикновена почит една към друга. Госпожа Дьо Шансеней прояви невероятна любезност, госпожица Антоанет бе достатъчно внимателна. Така в малката компания, събрана в къщата, се възцари искрена сърдечност. Годениците се бяха оттеглили в едно кътче на салона и тихо разговаряха. Спомняха си как се бяха запознали и обикнали от пръв поглед.

— Когато ви видях край ковчега на госпожа Дьо Валей и когато за миг погледите ни се срещнаха, изпитах само едно-единствено желание — да ви видя пак, Ели!

— И аз… От този момент съм мислила много често за вас — призна и девойката, поруменявайки.

Ожие поднесе ръката и към устните си и дълго време не ги откъсна от нея.

След това той се загледа в малко отслабналото й прелестно лице и нежно попита:

— Тъжните събития през последната година ви измъчиха, нали?

Лицето й пламна повече. Ожие разбра всичко. Накланяйки се към нея, той й прошепна с треперещ от вълнение глас:

— Да не би това да е било заради мен, Ели? Във връзка с поведението на госпожица Дьо Прексей?

Тя потвърди с кимване на глава.

Ожие се наведе и докосна с устни прелестните й коси, озарени в този миг от проникващите в салона слънчеви лъчи.

— Нещастно дете… Сега обаче бързо ще се възстановите, след като постигнахме целта си. Вече сме годеници! Ще се венчаем след месец и ще ви заведа в Саржак, ако не предпочитате повече „Благословеното обиталище“

— Ах, да — „Благословеното обиталище“! Това е хубава идея. Къщата на моята мила стара приятелка. Където поискахте от мен да се оженим…

— Където за пръв път ви казах, че ви обичам.

Те размениха погледи, изпълнени с топла нежност. Първа след това заговори Ели:

— Моите бедни лели ще останат сами… Леля Антоанет започна бързо да остарява, ревматизмът я мъчи…

— Така ще устроим живота си, че ще прекарваме често край тях, обещавам ви! Възможно е сега да ме сметнат неспособен за военна служба… В началото смятаха, че ще трябва да остана дълги месеци във вила „Бланш“, но сега вече констатираха, че оздравяването ми върви много по-бързо, отколкото предполагаха. Вероятно е да получа отпуск заради сватбата си, а след това ще се явя пред комисия, която ще трябва да се произнесе дали да се връщам на фронта.

След кратко мълчание той продължи:

— Все пак ми се иска да послужа още на отечеството си…

— Вие изпълнихте достойно своя дълг, Ожие! Сега ще се издължите на отечеството си по друг начин. Това е всичко.

— Да, Ели, в никакъв случай не бих искал да водя за в бъдеще безцелния живот, който съм водил в миналото, будете уверена в това. Сам усетих колко голямо е удоволствието, когато човек се нагърби с изпълнението на тежка мисия…

Обещанието на Ожие за нейните лели свали от раменете на Ели тежко бреме. Тази грижа тежеше на душата й от дълго време. Един ден преди годежа госпожица Антоанет я беше попитала:

— Искаш ли да се омъжиш за господин Дьо Шансеней?

— Повече от всеки друг път! — бе отвърнала тя.

И тогава за пръв път се досети:

— Но, драга лельо, ако се омъжа, това значи, че ще трябва да се отделя от вас!

— Безспорно. Но това не бива да те безпокои. Матилд и аз ще устроим някак своя живот… Ще помолиш съпруга си да те довежда от време на време при нас. Такъв е животът, скъпо дете, младите излизат, старите остават сами…

След кратко мълчание госпожица Антоанет продължи:

— Аз все пак не съм от най-нещастните, защото ми остава Матилд, която е още млада и здрава. Бъди щастлива, драга Ели!

Въпреки това младото момиче чувствуваше силната мъка, която се бе породила в душата на старата жена.

И сега, щом остана насаме с леля си, Ели побърза да я уведоми за обещанието, което й беше дал господин Дьо Шансеней.

— Това е много хубаво от негова страна — отвърна госпожица Антоанет, — още повече че той не е запазил добри спомени от първите си срещи с мен. Смятам, че има благородно сърце и че в него не може да се загнезди желанието за отмъщение. Той впрочем лесно ще разбере какви съображения са ме ръководили, когато му отказах ръката на моята малка Ели.

* * *

Годежът на капитан Дьо Шансеней и на госпожица Ели дьо Валроме беше разгласен още на следващия ден в малкото градче Ирсо. И както във всеки малък градец, събитието изведнъж стана обект на различни приказки. Изказваха се най-различни мнения, разказваха се сведения, получени от първа ръка. Ожие бе описван като богаташ, на когото биха могли да завидят и американските милиардери, а Ели — като бедно момиче без пукната пара.

Понеже по това време в болницата в Ирсо имаше малко ранени, милосърдните сестри, останали без работа, надълго и нашироко разправяха най-различни подробности, свързани с живота на Ожие дьо Шансеней и Ели. Така госпожица Дукза узна още същия ден за годежа на двамата.

„Отдавна се съмнявах в това!“ — мислеше си тя.

И гневът й се усилваше още повече…

След като остана сама в стаята си, тя отвори някакво сандъче и извади от него плик, където бяха сложени три писма на Ожие. Някога тези писма бяха изпратени до госпожица Сари Дукза. Писани в лек и духовит стил, с какъвто обикновено си служат младите хора, писмата не съдържаха нищо особено. От тях можеше да се заключи, че госпожица Дукза е била винаги чужда на неговото сърце.

Сари ги прочете отново, след което със зла усмивка ги сложи в друг плик, върху който написа с дребен и остър почерк следния адрес:

Госпожица Ели дьо Валроме

Къщата до вила „Бланш“

След това тя запечата плика и излезе до пощата. На излизане госпожа Бинар я спря и й подаде телеграма.

— Донесоха я за вас, госпожице.

Обезпокоена, Сари я отвори на път за пощата:

„Вуйчо ти иска да те види. Замини при него в Сан Себастиан.“

Дапон

Тази телеграма, която нищо не говореше на непосветените, имаше за госпожица Сари Дукза страшен смисъл. Тя изведнъж пребледня, листът падна от ръцете й.

Пусна писмото в пощенската кутия и веднага след това се върна в болницата. Там обясни с развълнуван глас:

— Майка ми съобщава, че вуйчо ми, който тези дни пристигнал в Сан Себастиан, внезапно заболял… Иска да бъда край него по време на боледуването му. Принудена съм да замина с първия влак…

— Ще вземете ли багажа със себе си, госпожице?

— Не, само най-необходимото, защото не смятам да остана там дълго време. Щом вуйчо ми оздравее, ще се върна, за да поема отново работата си.

Сари набързо приготви куфара си. По лицето й се беше изписало безпокойство.

— Само да имах още време! — шепнеше си тя. — Дано не е издадена заповед за задържането ми…

Преди да замине, грижливо изгори листовете, върху които си беше правила различни бележки.

След това отиде да се сбогува с госпожа и госпожица Бинар, а също и с няколко милосърдни сестри.

След като отиде на гарата, в очакване на влака тя се помъчи да се успокои. Присъствието на двама полицаи на перона й беше много неприятно. Отиде чак на другия край на перона и им обърна гръб.

Най-после влакът пристигна. Сари влезе в едно празно купе, защото искаше да избегне каквито и да било срещи. Чувствуваше, че в това състояние не би могла да поддържа какъвто и да е разговор.

След десет минути влакът потегли. Сари въздъхна с облекчение. Едновременно обаче си мислеше: „Не всичко още е свършено. Трябва да съм нащрек, докато стигна границата“.

Влакът се носеше през полета и градини. Мина край парка на вила „Бланш“. Между дърветата се виждаше къщата, на пейката пред която забеляза седнал офицер в синя униформа, с превързана ръка, а до него младо момиче в бяла рокля.

Сари успя да ги познае. Тя се отдръпна в един ъгъл на купето и промълви с глас, в който можеше да се долови страшната омраза:

— Утре ще получиш писмата и ще узнаеш, че твоят красавец Ожие не е бил винаги такъв светец, какъвто изглежда сега…

* * *

Но госпожица Дукза не знаеше, че Ели дьо Валроме, макар и да беше навършила двадесет години, все още не отваряше адресираните до нея писма, преди да ги поднесе на някоя от лелите си.

Госпожица Дьо Прексей отвори големия плик, извади едно по едно писмата и ги прочете със свити вежди.

След това ги сложи в джоба си и каза на Ели:

— Станала е грешка, писмото не е предназначено за теб.

Следобед, използувайки случай, докато Ели се беше отдалечила за малко, госпожица Дьо Прексей каза на Ожие:

— Днес получих нещо… — И тя му подаде писмата, като отбеляза: — Те бяха адресирани до Ели.

Господин Дьо Шансеней ги взе, хвърли им един поглед и каза със задавен глас:

— Ах, нещастницата! Осмелила се е да ги изпрати на Ели!

— Племенницата ми не ги видя, защото аз отворих писмото, адресирано до нея… Но по какъв начин те са могли да бъдат изпратени от Ирсо?

— Лицето, до което съм писал някога тези писма, сега е тук в качеството си на милосърдна сестра. Това е една чужденка, госпожица Дукза. Решила е да си отмъсти заради пълното равнодушие, с което посрещам всички нейни опити да се сближи с мен. Отмъщава си, задето вчера открито й казах, че нейните усилия са напразни и смешни! Тези писма, госпожо, принадлежат на миналото — едно твърде далечно минало… Признавам по-раншните си грешки и съжалявам за тях от цялата си душа. Моля ви да не обръщате никакво внимание на тези нещастни листове, писани в дни на заблуда и на истинско лутане към смисления живот.

— Това и ще направя, мое дете.

Госпожица Дьо Прексей взе трите писма от ръцете на младия граф, скъса ги на парчета и каза:

— Вярвам ви напълно. Вие вече сте друг човек.

— Ах, госпожо, колко много съм ви признателен! — отвърна трогнат Ожие и стисна ръката й, като се поклони най-почтително.

Тя му отвърна с усмивка, която рядко се появяваше по лицето й:

— Позволявам ви да ми целунете ръка в знак на пълно помирение…

XIX

След десет дни един от автомобилите на Ожие откара в Саржак — стария замък на фамилия Дьо Шансеней — Ели, госпожица Дьо Прексей и Ожие. Младият граф искаше да покаже на годеницата си бъдещия й дом. Той я разведе из великолепните стаи, мебелирани с аристократичен лукс и блясък. След това минаха през градините и парка, пресечен от бърз поток. Ели постоянно повтаряше:

— Колко е хубаво тук, колко е хубаво!

Ожие излагаше своите планове, които се различаваха твърде много от плановете на някогашния граф Дьо Шансеней. Двамата разговаряха за бедните, които изпитваха неволи, и стигнаха до заключение, че малки парични помощи могат да заличат много сълзи и горчивини в живота на другите, засегнати от опустошителната война.

Когато се завърнаха в замъка, годениците свариха госпожа Дьо Шансеней и госпожица Дьо Прексей да разговарят с един от близките съседи на Саржак, голям индустриалец, който беше дошъл да направи обичайната си визита. След като гостът беше представен на Ели, госпожа Дьо Шансеней покани годениците да седнат и веднага след това каза:

— Знаеш ли, Ожие, преди малко господинът ми разказа за една от последните шпионски афери.

Господин Варзай започна да обяснява:

— Това е една история, която побързаха да потулят, защото в нея щяха да бъдат компрометирани поради своята небрежност видни личности. Те поели твърде неблагоразумно покровителство над две чужденки: майка и дъщеря…

Ожие живо попита:

— Те са вероятно госпожа и госпожица Дукза.

— Да, те са, познавате ли ги?

— Познавах ги. Тикаха се навсякъде. Госпожицата беше влязла под кожата на леля ми Дьо Шаланж и на моя братовчед Пол. И двамата бяха очаровани от девойката. Тя им помагаше в разни благотворителни дела. И леля ми се почувствува почти обидена, когато й заговорих за съмненията си относно госпожицата, на която тя казваше „моята малка прелестна Дукза“. Що се отнася до майката, тя поддържаше най-близки връзки със семейство Дьо Пардей и баронът минаваше за неин кавалер и обожател. В техните салони тя се запозна с многобройни видни личности, политици и офицери. След това сама започна да устройва приеми и да ги кани. По такъв начин й се удаваше необезпокоявано да шпионира… Успели ли са да ги заловят?

— Вината им е била установена, но те успели да се прехвърлят през испанската граница, защото били навреме уведомени за опасността, която ги заплашва. Госпожицата, струва ми се, е била милосърдна сестра в болницата в Ирсо. Но нали сте я виждали там?

— Разбира се. Вчера узнах, че заминала. Сигурно е отишла да търси майка си.

— Естествено. Сега и двете се намират в пълна безопасност в Испания. Особено майката, ако беше заловена, щеше да изпита цялата строгост на закона. Обвинена е, че е събирала сведения за планираните операции както от военни, така и от войници…

— Да, така е… Тя бе твърде голяма кокетка, а при това и извънредно лукава. С впечатление съм, че е вършила шпионаж още преди войната. Жалко наистина, че са успели да избягат. Предполагам, че залавянето им би било от полза за нас. Но какво общо е имал с всичко това господин Дьо Пардей?

— Дьо Пардей бил в чудесни отношения с госпожа Дукза и се е доверявал по-скоро от глупост. Служил е за посредник с хората, от които искала да получи някакви сведения. Изглежда, че тази афера толкова го е възмутила и изплашила, че сега сам не знае как да докаже невинността си, в която никога не съм се съмнявал.

— И аз съм на вашето мнение. Той е един наивник, едно голямо дете, както се изказваше за него моят нещастен братовчед Уилям Хорн. Освен това Дьо Пардей е твърде суетен и горд, благодарение на всички тези качества лесно е могъл да се превърне в оръдие на тази лукава и необикновено предприемчива жена, каквато в действителност беше госпожа Дукза. Каква е всъщност народността й?

— Тя е германка, господине, германка! Съпругът й имал френско гражданство, но това не му попречило да възпита децата си в омраза към Франция. Тази дама има братя и сестри, които живеят в Австрия и Германия. Единият от тях се настанил в Испания още в самото начало на войната. Шпионката поддържала връзки с него и чрез него изпращала сведения. Що се отнася до покойния й съпруг, бил е унгарец. Всичко това узнах от човек, в когото мога да имам пълно доверие.

След кратко мълчание господин Варзай продължи:

— Впрочем за тази афера се говори твърде малко, защото, както ви казах, гледат да я потулят на всяка цена. Благодарение на това и господин Дьо Пардей няма да има големи неприятности с правосъдието и съдилищата.

— И все пак цялата наивна доверчивост на видните личности ние заплатихме със своята кръв. Що се отнася до госпожа и госпожица Дукза, аз съм доволен поне от това, че Франция успя да се отърве от тях…

Младият граф млъкна и си помисли: „А и аз се отървах от тях…“.

Един месец след това господин Дьо Шансеней, окончателно освободен от военна служба, отведе в замъка Саржак бившата млада монахиня.

Абат Дембри, който се намираше на лечение в Тулуза, пристигна, за да благослови техния брак. След венчавката замина за Юра, в своето малко градче, за да продължи там, вече като инвалид, службата си на свещеник и утешител на нещастните.

Госпожица Матилд също така беше пристигнала за венчавката и след това се породиха големи спорове дали би трябвало да се завърне в Гукси. Госпожица Антоанет отказа да задържи племенницата при себе си, заявявайки, че в Гукси ще бъде несравнимо по-полезна. Освен това Ели, която се настани в замъка Саржак, нямаше да бъде далеч от нея и в случай на нужда веднага можеше да се яви при леля си.

Най-после се взе решение госпожица Матилд дьо Валроме да остане за два месеца в Гукси. През април и госпожица Антоанет ще се завърне в Гукси и ще я придружат Ели и Ожие, които решили да останат през цялата пролет в „Благословеното обиталище“.

Ново събитие обаче развали плановете им. През една октомврийска вечер госпожица Дьо Прексей се почувствува необикновено уморена и отпаднала. През нощта се парализира. Живя още няколко дни след това… Беше спокойна, запазила пълно самообладание. Храбро и с бодър дух наблюдаваше как наближава смъртта. Един лен следобед каза на Ели, която през цялото време беше край нея:

— Имах още само едно желание — да видя твоето малко бебе… Бог обаче няма да ми позволи. Нека бъде неговата воля! Това е наказанието заради моята суета.

— Ах, лельо Антоанет!

Госпожица Дьо Прексей промълви:

— Бедното ми дете, сама съм си причинявала болки и мъка. Смятах, че всичко, което правя, е за твое добро. Впрочем и сега още не съм убедена дали тогава не съм имала право… Днес обаче ти имаш в негово лице един истински покровител и защитник, човек, който искрено те обича. Ти можеш да се гордееш със съпруга си, дете мое, и аз те оставям в ръцете му напълно спокойна и сигурна. Живейте във взаимно съгласие, живейте така, че да служите за пример на всички… А там горе, аз ще се моля на бога за вас, за вашите деца…

Една сутрин душата на старата госпожица тихо отлетя. Ели и Ожие съпроводиха тленните й останки до Гукси, където беше погребана във фамилната гробница. Останаха петнадесет дни в „Благословеното обиталище“. Госпожица Матилд се бе настанила в къщата на покойната госпожа Дьо Валей, защото бе по-близо до селото и не беше така самотна и студена като замъка Дьо Прексей. В салона, където и досега продължаваха да стоят на местата си нещата на госпожа Дьо Валей, те изживяха отново някогашните спомени…

И сега, както и преди две години, есенните аромати проникваха в големия салон през отворения прозорец, който гледаше към градината. И сред този дъх на пожълтели листа и на зрели плодове у Ожие оживя един спомен… Притискайки Ели към гърдите си, той я загледа право в очите и попита:

— Спомняш ли си, мила, как избяга от мен като малко диво козле в градината на Прексей, когато се явих да ти кажа как леля ти ми отказа ръката ти…

— Да си спомням? Ах, колко тежко ми беше в този ден, Ожие! Ела да ти покажа нещо…

Красивата жена взе една книга, подвързана с кожа, и я показа на съпруга си:

— Това е книгата, в която се отбелязват важните събития в нашето семейство. Аз също съм написала в нея няколко реда. Погледни, това е в същия онзи ден, когато леля ми каза, че не мога да се омъжа за теб…

И Ожие прочете:

Днес дадох обещание на леля си, че нима да се омъжвам.

Младата жена заяви с развълнуван глас:

— Погледни как е треперела ръката ми, когато съм писала. Струваше ми се, че се погребвам сама…

Ожие целуна продължително по челото младата жена:

— Какво си писала след това?

— Ах, това е нещо съвършено друго! Погледни!

Графът прочете:

Леля ме освободи от моето обещание. Вчера се венчах с граф Дьо Шансеней, ранен в служба на отечеството си. Нека бог ни благослови и води по своите пътища.

Ожие се усмихна:

— Скоро ще трябва да се отбележи в този дневник още едно събитие. Ели — раждането на нашето дете…

Щастлива усмивка заигра върху полуотворените устни на младата жена. Слагайки главата си върху рамото на мъжа си. Ели зашепна радостно:

— Ах, да, нашето дете!

* * *

Седем месеца след този ден в книгата на фамилните събития Ожие пишеше пред озареното от щастие лице на младата майка:

Днес ни се роди първият син. Жан дьо Шансеней. Нека бог го запази и нека ни дари с много деца!

Наблюдавайки с нежна любов малкото заспало бебе в люлката до себе си. Ели прошепна:

— Ах, само като си помисля, мили Ожие, че можех да остана през целия си живот монахинята Дьо Валроме… През целия си живот — без теб, без нашия син! През целия си живот само една монахиня!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.